Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

28 червня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. У поданому позові [PERSON] просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . На теперішній час в квартирі зареєстрований [PERSON] , який не проживає у вказаній квартирі з 2021 року. Відповідач не сплачує комунальні платежі, не бере участі в утриманні житла, не здійснює капітальних та поточних ремонтів, особистих речей в квартирі не має. Реєстрація відповідача у вказаній квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження і користування майном, на зменшення суми нарахованих комунальних послуг, що нараховуються в залежності від кількості прописаних осіб. 12 жовтня 2023 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на боці відповідача [PERSON] про визнання права власності на частину квартири. В обґрунтування зустрічної позовної заяви позивач за зустрічним позовом [PERSON] зазначив, що квартира [ADDRESS] була придбана за 59000,00 доларів США, з яких 40000,00 доларів США він отримав від продажу своєї квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Всі кошти, які були потрачені на купівлю спірної квартири були особистими коштами подружжя [PERSON] та [PERSON] (дівоче [PERSON] ). У зв`язку з чим просив суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 листопада 2023 року об`єднано в одне провадження вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог на боці відповідача [PERSON] про визнання права власності на частину квартири в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник адвокат Литвиненко М.С. у повному обсязі підтримали позовні вимоги з підстав, вказаних у позовній заяві, посилаючись на те, що відповідач за первісним позовом фактично перестав бути членом сім`ї позивачки за рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська про розірвання шлюбу між донькою позивачки, [PERSON] , та [PERSON] . З 2021 року [PERSON] та [PERSON] стали проживати окремо, донька позивачки із дітьми весь час проживає за адресою: [ADDRESS] , а Відповідач за первісним позовом виїхав разом із усіма своїми речами та не з`являвся за місцем реєстрації по теперішній час. Проти задоволення зустрічних позовних вимог заперечували. Відповідач за первісним позовом та представник відповідача, адвокат Філіповський В.В., заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та просили визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . По справі допитані свідки: Позивачка [PERSON] , допитана як свідок, пояснила, що спірна квартира була придбана Позивачкою за первісним позовом для своєї доньки за власні кошти, які вона отримала від продажу житлового будинку, що залишився їй у спадок, та земельної ділянки в селі Кам`янка. [PERSON] , допитаний як свідок зі сторони позивача за зустрічним позовом, пояснив, що їхав з [PERSON] в машині до тестя, по приїзду [PERSON] взяв кошти з бардачка, а коли повернувся, то грошей в нього вже не було. На питання представника позивачки за первісним позовом чи бачив свідок факт передачі коштів, [PERSON] відповів, що не бачив, оскільки [PERSON] стояв до нього спиною. Донька позивачки за первісним позовом, [PERSON] , допитана як свідок, пояснила, що коштів, про які стверджує її колишній чоловік, не бачила, про передачу їх її батьку нічого не знає. На теперішній час у спірній квартирі, яка має дві житлові кімнати, проживає вона з неповнолітньою донькою та сином. Відповідач не проживає з ними більше року, та спільне проживання з ним неможливе через малу житлову площу та неприязні стосунки, які виникли ще до розірвання шлюбу, оскільки він зовсім не дбав про сім`ю, усі наявні у нього кошти витрачав на ігрові автомати. Вислухавши сторін та свідків, дослідивши та оцінивши надані докази у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві та відзиві на неї, співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. В судовому засіданні судом встановлені наступні обставини по справі. Судом встановлено, що [PERSON] , 1961 року народження, є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, від 28 грудня 2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 15371, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шевченко В.В., зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно 29.01.2007 року державним реєстратором Яковенко М., що підтверджується також Витягом з Державного реєстру правочинів № 3420166 від 28.12.2006 року, номер правочину 1849889, та Витягом про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, номер витягу № 13384562 від 29.01.2007 р., виданим КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». [PERSON] перебував у шлюбі з донькою позивачки за первісним позовом, [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по справі № 201/9375/21 від 14.02.2022 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, [PERSON] залишено дошлюбне прізвище - [PERSON] . Згідно із довідкою № 4231 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур від 01.06.2023 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - зять; [PERSON] , [INFO] - донька; [PERSON] , [INFO] - онук; [PERSON] , [INFO] - онука. Відповідач за первісним позовом [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин. Факт відсутності відповідача за первісним позовом за адресою реєстрації місця проживання підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації за адресою: [ADDRESS] за підписом трьох сусідів, що мешкають у цьому ж будинку, а саме: [PERSON] , мешканка квартири [ADDRESS] ; [PERSON] , мешканка квартири [ADDRESS] ; [PERSON] , мешканка квартири [ADDRESS] . Аналізуючи правовідносини, що виникли між сторонами та надаючи оцінку наданим доказам, суд виходить з наступного. Щодо права власності. Відповідно до ч.1,2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2,3 ст.355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч.1,2 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 3 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Позивачем за зустрічним позовом не надано жодного доказу, що квартира [ADDRESS] була набута в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти сторін. Надання ним коштів чоловіку позивачки за первісним позовом на придбання спірної квартири не було підтверджено ні показами свідків, ні письмовими поясненнями [PERSON] . Посилання позивача за зустрічним позовом на статтю 60 СК України є безпідставним та необґрунтованим, оскільки спірна квартира була набута не його колишньої дружиною, а її матір`ю за власні кошти. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] про визнання права власності на частину квартири не підлягають задоволенню. Щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Приписами ст. 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Забезпечуючи гарантії захисту права власності, законодавець надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст.383 ЦК України, ст.150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї родини, розпоряджатися житлом на власний розсуд. Згідно ч.2 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Крім того відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Члени сім`ї власника житлового приміщення мають право на проживання з власником та користування житловим приміщенням на підставі сервітуту. Сервітут - це договір на обмежене користування, а обмеження щодо користування житлом встановлюються законом. Законодавство пов`язує такий сервітут зі спільним веденням господарства членами однієї сім`ї при умові, що його ведення не можливе без спільного проживання членів сім`ї. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, право користування приватним житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема житловий сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, справа №734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Аналогічна правова позиція вбачається у постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року по справі № 357/7940/16-ц. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно з ч.ч.1, 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року в справі №709цс16, від 15 травня 2017 року в справі №6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, як постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Також у постанові від 14 серпня 2019 року в справі № 702/101/18 Верховний Суд у подібних правовідносинах щодо втрати права користування особами житловим приміщенням дійшов висновку, що відповідач вселилась у спірну квартиру в якості члена сім`ї власника житлового будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц. У п.36 рішення від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція житла за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановлено у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків із конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У спірних правовідносинах права позивачки, як власниці квартири, окрім вищенаведеного, захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. З матеріалів справи вбачається, що спір з приводу користування квартирою виник між її власником (позивачка по справі) та колишнім членом сім`ї її доньки - відповідачем [PERSON] , який не є членом сім`ї позивачки та який продовжує бути в ній зареєстрованим і після розірвання шлюбу з донькою позивачки, хоча тривалий час у цій квартирі вже не проживає. Матеріали даної справи не містять жодних належних та допустимих доказів того, що залишення відповідачем місця свого проживання, де він зареєстрований, було викликано наявністю будь-яких перешкод, що об`єктивно унеможливлювали його подальше проживання в спірній квартирі. Фактичне проживання відповідача тривалий час за іншою адресою, аніж він зареєстрований і не вжиття ним будь-яких заходів щодо отримання можливості проживання у цій квартирі, свідчить про наявність обставин, які мають істотне значення для припинення сервітуту - права користування житловим приміщенням. Таким чином, відповідач за первісним позовом [PERSON] без поважних причин не проживає в квартирі [ADDRESS] , власником якої є позивачка за первісним позовом. З урахуванням викладеного, суд дійшов до висновку, що вимоги позивачки за первісним позовом про визнання відповідача за первісним позовом таким, що втратив право користування житловим приміщенням за указаною адресою, підлягає задоволенню. Судові витрати розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved