Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

У липні 2024 року позивач звернулась з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільчої системи «Київоблгаз» (далі АТ «Київоблгаз») про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення попередніх умов праці, стягнення недоотриманої заробітної плати, відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначла, що з вересня 2018 року працювала на підприємстві відповідача на різних посадах. З 1 травня 2022 року на посаді інженера з метрології 1-ї категорії метрологічного центру відділу лабораторних вимірів управління метрології. Наказом № 1975 о/с від 19 червня 2023 року її звільнено з роботи згідно п.3.ч.1 ст.40 КЗпП України. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2024 у справі 362/4370/23 наказ про звільнення скасовано та поновлено позивачку на роботі з 19 червня 2023 року. На виконання рішення суду наказом АТ «Київоблгаз» від 29.04.2024 №602 о/с позивачку поновлено на роботі на посаді інженера з метрології 1-ї категорії метрологічного центру відділу лабораторних вимірів управління метрології. Разом з тим, наказом від 30.04.2024 №610 о/с, у зв`язку із виробничою необхідністю, позивачці з 02 травня 2024 року встановлено режим роботи з неповним робочим часом, а саме 1 година на місяць в останній понеділок місяця з 8.30 год до 9.30 год. з оплатою пропорційно відпрацьованого часу. Позивач із зазначеними змінами не погодилась, про що вчинила відповідний напис на наказі, вважає його незаконним та просить скасувати. Оскільки весь час з моменту прийняття наказу вона не працювала на попередніх умовах праці з вини роботодавця просить поновити їй попередні умови праці, стягнути недоотриманий заробіток та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 200000грн. Ухвалою суду від 31 липня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Не погоджуючись із поданим позовом, 11 вересня 2024 року представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, вказуючи, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними. Так, відповідно до положень статті 3\~Закону України\~"Про\~організацію трудових\~відносин в\~умовах воєнного\~стану"\~N\~2136-IX у період дії воєнного стану норми ч. 3 ст.\~32\~КЗпП України позивач змінив оспорюваним наказом істотні умови праці позивачці. Вказані зміни обумовлені виробничою потребою, оскільки АТ «Київоблгаз» перестав бути оператором газоросподільчої мережі починаючи із 01.09.2023. Вважає, що своїми фактичними діями , а саме виходом на роботу у встановлені їй дні та години, позивачка погодилась із запропонованими їй новими умовами праці. Відповідачем було повністю виконано вимоги законодавства України щодо зміни істотних умов праці у період дії воєнного стану. А тому позовні вимоги вважає необгрунтованими та такими що задоволенню не підлягають., Також, відсутні підстави для задоволення вимог позивача щодо стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Не погоджуючись із відзивом на позов, позивачка 16.09.2024 подала суду відповідь на відзив, вказуючи, що відповідачем не доведено наявності факту запроваджених змін в організації виробництва і праці на підприємстві, які могли б мати наслідком зміну істотних умов праці для позивача. Фактично підрозділ, в якому вона займає посаду, і далі виконує покладені на нього функції без зміни посадових обв`язків працівників, визначених відповідними положеннями про стуктурні підрозділи. Відповідач як і раніше укладає договори із різними юридичними особами, надає послуги з повірки лічильників у тому ж обсязі, що і раніше. Спростовує свердження відповідача щодо її згоди на нові умови умови праці та зазначає, що вона висловила свою незгоду із наказом вчинивши відповідний напис на ньому. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі . Представник відповідача у судовому засіданні, заперечуючи проти заявлених вимог повністю, зазначав, що відповідачем при звільненні позивача було повністю дотримано чинне законодавство. Зауважила, що весь майновий комплекс АТ «Київоблгаз» було передано новому оператору газової мережі у зв`язку із втратою ліцензії. Вказала, що майже усіх працівників АТ «Київоблгаз» було звільнео, а потім прийнято на роботу в АТ «Київоблгаз» на частину ставки. Зазначила, що окремо наказ по підприємству про зміну в організації виробництва запроваджено не було, однак ці зміни фактично обумовлені тим, що АТ «Київоблгаз» перестав бути оператором газорозподільчої мережі з 01.09.2024. Суд, заслухавши сторони та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 статті 8\~Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України Про судоустрій і статус суддів). Відповідно до статті 16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особамає право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Так, судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що позивачка [PERSON] працює на підприємстві відповідача АТ «Київоблгаз» з 10.09.2018 року до сьогодні на різних посадах, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією трудової книжки. (а. с. 7-13). З 02 травня 2022 року позивачка працювала на посаді інженера з метрології І категорії метрологічного центру відділу лабораторних вимірів управління метрології АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз». Наказом т.в.о. Голови Правління АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» Руслана Писанко № 1975 о/с від 19 червня 2023 року, згідно із п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, позивачку звільнено 19 червня 2023 року з посади інженера з метрології І категорії метрологічного центру відділу лабораторних вимірів управління метрології АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз». Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2024 у справі 362/4370/23 наказ про звільнення скасовано та поновлено позивачку на роботі з 19 червня 2023 року. Наказом т.в.о. Голови Правління АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» Олени Виноградової № 602 о/с від 29 квітня 2024 року на виконання рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 15.04.2024 у справі 362/4370/23 наказ про звільнення №1975 о/с від 19 червня 2023 року скасовано. Відповідно до наказу № 610 о/с від 30.04.2024 року «Про встановлення режиму неповного робочого часу [PERSON] », відповідачем зазначено наступне: встановити з 02.05.2024 [PERSON] , інженеру з метрології 1 категорії метрологічного центру відділу лабораторних вимірів управління метрології режим роботи з неповним робочим часом, а саме: 1 година на місяць в останній понеділок місяця з 08.30 до 09.30 години, з оплатою пропорційно відпрацьованого часу (а. с. 18) На копії оспорюваного заказу позивачкою зроблено відмітку «З наказом №610 о/с від 30.04.2024 року не погоджуюсь.» Згідно з повідомленням АТ «Київоблгаз» від 30.04.2024 №8 «Про зміну істотних умов праці та запровадження роботи в режимі неповного робочого часу» позивачці запропоновано визначитись щодо згоди чи незгоди продовжувати роботу на нових умовах до 17.00 год 30.04.2024. Якщо ж позивач не погодиться продовжувати роботу на нових умовах трудовий договір з нею припинять з 01.05.2024 за п.6 ч.1. ст.36 КЗпП України. У зв`язку з вищевикладеним вбачається, що між сторонами склались трудові правовідносини, які регулюються положеннями трудового законодавства. Відповідно до статті 43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений змістом статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Власник або уповноважений ним орган повинен правильно організувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержувати законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту (ст. 141 КЗпП України). За ч. 1 ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Частиною 3 статті 32\~КЗпП України визначено, що у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Згідно із ч. 4 ст. 32 КЗпП України, якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється зап. 6 ст. 36 цього Кодексу. Суд при цьому зазначає, що за пунктом 2 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України (який є чинним з 24 березня 2022 року) під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ (який набрав чинності з 24 березня 2022 року) (далі - Закон України № 2136-ІХ) на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина передбачених статтями 43, 44 Конституції України. За частиною другою статті 3 Закону України № 2136-ІХ у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов. Суд звертає увагу, що питання про те, які саме обставини впливають на зміну істотних умов праці, чинним законодавством не врегульовано, оскільки в ньому відсутній їх вичерпний перелік. Зокрема, тлумачення того, що може бути підставою для зміни істотних умов праці наведено в п. 10 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.92\~року N\~9 Про практику розгляду трудових спорів, відповідно до якого припинення трудового договору за п. 6 ст.\~36\~КЗпП України при відмові працівника від продовження роботи зі зміненими істотними умовами праці може бути визнане обґрунтованим, якщо зміна істотних умов праці при провадженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою викликана змінами в організації виробництва і праці (раціоналізацією робочих місць, введенням нових форм організації праці, у тому числі перехід на бригадну форму організації праці, і, навпаки, впровадженням передових методів, технологій тощо). необхідно розмежовувати поняття зміни в організації виробництва і праці та зміна істотних умов праці. Зміна істотних умов праці за своїм змістом не тотожна звільненню у зв`язку зі зміною організації виробництва і праці, скороченням чисельності або штату працівників, оскільки передбачає продовження роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою, але за новими умовами праці. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 23.11.2020 року у справі N 333/5567/19 та від 11.09.2020 року у справі N 215/2330/19. Водночас, суд зазначає, що вирішуючи питання щодо застосування норми ч. 3 ст. 32 КЗпП України, Верховним судом\~у постанові\~від 16.01.2019\~року у\~справі N\~582/1001/15 викладено правовий висновок про те, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки у тому випадку, якщо буде доведено наявність змін в організації виробництва і праці. Якщо такі зміни не вводяться, власник не має права змінити істотні умови праці. Отже, розглядаючи даний спір, суду насамперед слід встановити чи відбулися зміни в організації виробництва і праці на даному підприємстві, чи дотримано роботодавцем процедуру зміни істотних умов праці позивачці. Оцінюючи вказані обставини суд виходить із доказів, наданих сторонами при розгляді даної справи. Так, суд критично сприймає доводи представника відповідача щодо того, що зміни в організації виробництва АТ «Київоблгаз» відбулись автоматично із припиненням ліцензії як оператора газорозподільчої мережі. Жодного наказу чи іншого розпорядчого документу, який би свідчив про зміну в організації виробництва і праці на даному підприємстві відповідачем суду не надано. Також не надано доказів на підтвердження того факту, що будь-кому з працівників підприємства змінені істотні умови праці, окрім позивачки. Натомість судом встановлено, і ця обставина не заперечується представником відповідача, що АТ «Київоблгаз», як виконавцем, протягом 2023 та 2024 років укладаються та виконуються договори із повірки засобів вимірювальної техніки. Відповідно до Положення про метрологічний центр відділу лабораторних вимірів управління метрології АТ «Київоблгаз», затвердженого 02.05.2022, посадової інструкції інженера 1-ї категорії метрологічного центрувідділу лабораторних вимірів управління метрології, працівник зобов`язаний організовувати якісну роботу з повірки засобів вимірювальної техніки. (а.с.65-76) тобто, перелічені обов`язки є прямими посадовими обов`язками позивачки. Отже, аргументи відповідача наведені у відзиві, про те, що усі функціональні обов`язки посади, що обіймає Позивачка повязані із метрологічною діяльністю, яку виконує лише оператор ГРМ, а із втратою ліцензії провадження такої діяльності є неможливим, спростовуються наявними матеріалами справи, а саме договорами на виконання робіт із повірки засобів вимірювальної техніки, укладеними підприємством після припинення дії ліцензії на право провадження діяльності з розподілу природного газу, тобто після 01.09.2023. За таких обставин, суд дійшов висновку, що оскільки зміна істотних умов праці застосована до позивачки вибірково, не обумовлена змінами в організації виробництва і праці вцілому по підприємству та по структурному підрозділу, в якому позивачка обіймає посаду, а тому є незаконною. Щодо твердження відповідача у відзиві, що позивачка погодилась із такими умовами праці, оскільки продовжувала працювати зазначене твердження спростовується записом позивачки на оскаржуваному наказі, згідно з яким позивачка чітко зазначила«З наказом №610 о/с від 30.04.2024 року не погоджуюсь». Повідомлення про зміну істотних умов праці не містило зазстережень, що у разі відсутності письмової згоди чи незгоди із новими умовами до встановленого відповідачем часу вона вважатиметься такою, що погодилась на нові умови. Натомість, відсутність таких дій з боку позивачки (відсутність згоди на нові умови) надавало роботодавцю право вирішити питання щодо припинення трудових відносин за п.6 ч.1. ст.36 КЗпП України. Також, під час розгляду справи суд враховує, що відповідачем не підтверджено запровадження змін в умовах праці інших працівників на підприємстві відповідача, та не обґрунтовано, чому вказані зміни стосувались саме [PERSON] . З урахуванням зазначено, суд приходить до висновку, що наказ № 610 о/с від 30.04.2024 року т.в.о. Голови Правління АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» Олени Виноградової «Про встановлення режиму неповного робочого часу [PERSON] » є неправомірним, безпідставним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства. Прийняття такого наказу порушило трудові права позивачки та призвело до необгрунтованого зменшення її заробітку. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсним та скасування наказу т.в.о. Голови Правління АТ «Оператор газорозподільної системи «Київоблгаз» Олени Виноградової «Про встановлення режиму неповного робочого часу [PERSON] », що тягне за собою поновлення позивачу попередніх умов праці на займаній посаді. Щодо стягнення недоотриманої заробітної плати слід зазначити, що оскільки незаконні дії відповідача призвели до того, що починаючи із 02.05.2024 року позивачка працювала із одногодинним навантаженням на місяць на її користь слід стягнути недоотриману заробітну плату. При цьому початок періоду розрахунку недоотриманої заробітної плати слід розпочинати із дати запровадження істотних умов, а кінець такого періоду дата поновлення її права, тобто дата ухвалення рішення суду. Розмір такого стягнення слід обчислювати відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, виходячи із середньоденного заробітку позивача за два останні місяці роботи до звільнення, помноженого на кількість робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. При цьому середньоденна заробітна плата обчислюється діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів. Від отриманої суми слід відняти суму коштів, отриманих позивачкою від відповідача за період порушення її прав. За змістом ч. 2 ст.\~235\~КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Також, відповідно до пункту 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6.11.92 №9 у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Таким чином, підлягає стягненню на користь позивача недоотриманий заробіток за період з 02 травня 2024 року по 24 жовтня 2024 року тобто за 126 робочих днів*1190,48(середньоденна заробітна плата) 4523,33 (отримана заробітна плата за спірний період=145477,15грн. Суд звертає увагу, що наявні в матеріалах справи розрахункові відомості, надані позивачем, відповідачем не оскаржувались, іншого розрахунку середньомісячного заробітку, а також робочого графіку позивача, відповідачем надано не було, Згідно з п. 2,4 ч. 1ст. 430 ЦПК Українирішення про поновлення незаконно звільненого працівника та про присудження працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу у межах платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Що стосується позовних вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до такого висновку. Згідно з частинами першою та другою статті 23\~ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, роботодавець повинен відшкодувати заподіяну моральну шкоду працівнику, якщо порушення його законних прав привели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаної статті підставою для відшкодування моральної шкоди є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України N\~4\~від 31\~березня 1995\~року "Про\~судову практику\~в справах\~про відшкодування\~моральної (немайнової)\~шкоди" роз`яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.\~237-1\~КЗпП (322-08) (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тому враховуючи вищевикладене, суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає за можливе стягнути з відповідача моральну шкоду на користь [PERSON] в розмірі 10000 грн. За встановлених обставин та враховуючи те, що у позивача відсутні інші можливості захистити своє порушене право, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. За змістом статті 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до п. 2. ч. 1 ст.\~43\~ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. п. 2, 4 ч. 2 ст.\~43\~ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст. 79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 5-6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За нормами ст.\~80\~ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1-4 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позову в розмірі 3733,60 грн. Згідно ст. 430 ЦПК України, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць підлягає негайному виконанню. Враховуючи викладене,

Outcome: partial