Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

До суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, мотивуючи вимоги наступним. 03 жовтня 2017 року між [PERSON] (надалі - Позивач) та [PERSON] (надалі - Відповідач) було укладеного договір позики у вигляді розписки. За умовами вказаної розписки [PERSON] взяла у борг у [PERSON] грошові кошти у розмірі 155 000 (сто п?ятдесят п?ять тисяч) доларів США, що на момент укладення договору було еквівалентно 4 млн. 123 тис. гривень за курсом Національного банку України. Вказує про те, що за вказаним договором позики від 03.10.2017 року, який оформлений у вигляді розписки, позивач грошові кошти не отримувала. Зазначена у розписці від 03.10.2017 року сума - це залишок її боргу перед відповідачем за договором позики від 29.05.2013 року, посвідченим приватним нотаріусом Соколовим О.Є., зареєстрованим в реєстрі за №636. Згідно вказаного договору позики від 29.05.2013 року позикодавець передав у власність, а позичальник прийняла 725 000 грн із зобов`язанням повернути до 29 травня 2014 року включно та сплатити проценти за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ (на дату укладення цього договору - 7,5% річних). У дійсності позивач за вказаним договором отримала лише 60 000 доларів США (що в еквіваленті станом на 29.05.2013 року становило 480 000 гривень). Сума у розмірі 725 000 гривень, вказана у договорі, - це загальна сума боргу з урахуванням зазначених у договорі відсотків за користування позикою, яку відповідач наполягав вказати у договорі. В забезпечення виконання договору позики від 29.05.2013 року між сторонами було укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві власності позивачу, ії чоловіку та доньці у рівних частинах. При цьому, оригінал правовстановлюючого документа на квартиру після підписання іпотечного договору за вказівкою відповідача був переданий йому на зберігання. Зазначає про те, що у зв`язку з фінансовими труднощами, позивач не мала можливості у визначений у договорі строк до 29 травня 2014 повернути відповідачу суму коштів за договором позики, в результаті чого відповідач почав нараховувати на суму заборгованості відсотки за прострочення виконання грошового зобов`язання, здійснюючи таким чином на позивача психологічний тиск. При цьому, на нараховані відсотки відповідач примушував позивача писати йому нові боргові розписки, які після внесення чергових платежів позивачем, знищував. Крім цього, у телефонних розмова та при особистих зустрічах, відповідач лякав позивача фізичною розправою, а також погрожував продати її квартиру. 03.10.2017 у присутності громадян [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] між сторонами відбулась чергова зустріч, на якій відповідач висунув вимоги до позивача написати йому нову боргову розписку на залишок заборгованості з урахуванням відсотків, відсотків за прострочення платежу, пені та інфляційних втрат, взамін якої обіцяв зняти всі претензії з договору позики та іпотечного договору, укладених 29.05.2023, які вже фактично втратили чинність, потрапивши під термін давності. При цьому, відповідач погрожував позивачу залишити її без житла, якщо остання відмовиться від запропонованих відповідачем умов. Розуміючи, що боргові зобов`язання перед відповідачем ще в повному обсязі не виконані, водночас відповідач дав позивачу обіцянку повернути їй квартиру, позивач, під диктовку відповідача, власноруч, написала розписку на 155000 доларів США, 60000 доларів США позивач зобов`язана була сплатити у перші півроку, а залишок суми у розмірі 95000 доларів США до 31.06.2018. Однак, ніяких грошових коштів за розпискою позивач не отримувала і свідки можуть це підтвердити. Після підписання нової розписки позивачем, відповідач власноруч написав на договорі позики від 29.05.2013 та іпотечному договорі від 29.05.2013 напис, що претензій немає, поставив дату 03.10.2017 і засвідчив це своїм підписом. Однак, 16.07.2018 через кур`єрську службу КМ Експрес позивач отримала листа, в якому [PERSON] вимагав від неї виселитись з квартири за адресою: [ADDRESS] , посилаючись на те, що він є власником цієї квартири. У листі було зазначено, що за заявою відповідача від 15.01.2015 №9792753, державним реєстратором Реєстраційної служби ГУЮ було прийнято рішення від 20.01.2015 індексний номер 18742336 про державну реєстрацію права власності на двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 50,8 кв.м. за [PERSON] , номер запису про право власності 8444893. Вказує про те, що дані обставини свідчать про те, що на момент написання розписки від 03.10.2017 позивач не мала боргових зобов`язань перед відповідачем, оскільки заборгованість позивача була відшкодована за рахунок іпотечного майна (квартири), набутого відповідачем у власність. Однак, відповідач приховав від позивача вказану інформацію з метою примусити позивача взяти на себе нові боргові зобов`язання по розписці від 03.10.2017. Отже, розписка була написана позивачем під впливом обману, внаслідок психологічного та морального тиску з боку відповідача та без передачі грошей. В подальшому 04.03.2019 [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про повернення суми боргу за розпискою від 03.10.2017. Крім цього, [PERSON] отримала з Оболонського районного суду м. Києва позовну заяву від [PERSON] про визнання її такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , виселення та зняття з реєстраційного обліку. Вказане дає підстави стверджувати, що відповідач, користуючись необізнаністю позивача про обставини переоформлення права власності на квартиру, діючи умисно та маючи на меті обманним шляхом заволодіти грошовими коштами позивача, змусив її написати боргову розписку на суму 155 000 доларів США, яку в подальшому разом з нарахованими відсотками пред`явив до стягнення до Оболонського районного суду м. Києва. В той час, як вже заволодів правами на квартиру позивача вартістю 60000 доларів США та грошовими коштами у розмірі 23619,63 доларів США, які позивач сплатила відповідачу за договором позики від 25.05.2013. З аналізу вищевикладеного вбачається, що розписка від 03.10.2017 року була написана позивачем під впливом обману зі сторони відповідача, який приховав від позивача той факт, що на момент написання розписки він вже звернув стягнення на квартиру позивача і таким чином задовольнив свої вимоги за договором позики від 29.05.2013 року. Примушуючи позивача до написання боргової розписки, відповідач умисно ввів в оману позивача щодо обставини, які мали для неї істотне значення, щоб спонукати її до вчинення правочину, оскільки розумів, що якби позивач володіла такою інформацію, то не вступила би з ним у правовідносини на вкрай невигідних для неї умовах, адже єдиною передумовою для написання такої розписки стала обіцянка відповідача повернути у повноцінну власність позивача квартиру, яка виступала предметом іпотечного договору. Враховуючи вищевикладене, вважає, що укладений між сторонами договір позики, оформлений у вигляді розписки від 03.10.2017 року, підлягає визнанню недійсним в судовому порядку на підставі ст. 230 ЦК України, як такий, що вчинений під впливом обману зі сторони відповідача. Враховуючи те, що станом на сьогодні відповідач спричиняє замах на заволодіння грошовими коштами позивача у розмірі 155 000 доларів США та 3% річних у розмірі 4 385, 33 доларів США, в той час, як уже набув право власності на квартиру позивача, права позивача підлягають судовому захисту в обраний нею спосіб. Просить суд визнати недійсним договір позики, укладений між [PERSON] та [PERSON] 03 жовтня 2017 року у вигляді розписки. Судові витрати покласти на відповідача. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Ухвалою суду від 09.07.2021 по справі відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою суду від 01.09.2022 по справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач та представник позивача не з`явились, про розгляд справи повідомлені належним чином. В судовому засіданні представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити. Інших клопотань до суду не надходило. Так, Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Суд перевіривши доводи, викладені позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи в їх системному взаємозв`язку, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, Згідно з частинами першою та другою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19). За змістом статей 15 та 16 ЦК України, кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 зазначено, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (провадження № 14-511цс18) зроблено правовий висновок про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно пункту 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1); докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі (частина 5). Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Так, судом встановлено, що згідно розписки від 03.10.2017 [PERSON] станом на 03.10.2017 отримала від [PERSON] суму коштів в розмірі 155000 доларів США, що станом на день складання розписки за офіційним курсом НБУ складає 4123000 грн. Вказану суму [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] до 31.12.2018. Перші півроку буде виплачена сума 60000 доларів США до 31.06.2018, залишок суми в розмірі 95000 доларів США зобов`язується виплатити до 31.12.2018. Дана розписка складена [PERSON] добровільно при здоровому глузді і ясній пам`яті, значення своїх діє остання розуміє. Розписка написана при свідках: [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він є співробітником [PERSON] , а саме остання є директором видавництва, а свідок є її підлеглим - спеціалістом видавництва. Також вказав про те, що вони взяли в борг 68000 доларів у позику, нотаріально завіривши договір позики і не змогли у визначений строк повернути кошти. У 2017 відповідач сказав, що забере квартиру позивача якщо кошти не будуть повернутими. Свідок також зазначив про те, що був присутнім при передачі коштів [PERSON] У 2017 свідок також був присутнім при зустрічі у кафе з відповідачем. Свідку відомо, що позивач частково повернула кошти, але в якому розмірі йому не відомо. Відповідач морально давив на позивача. Свідок не був присутнім при складанні розписки, зміст розписки йому не відомий. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що Оболонським районним судом міста Києва розглядалась справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості, предметом спору у якій є стягнення заборгованості за договором позики від 03.10.2017, який оформлено у вигляді розписки. Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 03.03.2023 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу в розмірі 155 000 (сто п`ятдесят п`ять тисяч) доларів США, три проценти річних від простроченої суми станом на 03.03.2023 року в розмірі 20297 доларів 33 центи США (двадцять тисяч двісті дев`яносто сім доларів тридцять три центи). Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору в сумі 9605 грн. (дев`ять тисяч шістсот п`ять гривень). Як вбачається з тексту рішення по справі №756/3322/2019, цей же договір позики від 03.10.2017 є предметом у справі №367/4511/21. Постановою Київського апеляційного суду від 11.04.2024 рішення Оболонського районного суду м. Києва по справі №756/3322/2019 від 03 березня 2023 року залишено без змін. Так, у зазначеній постанові судом встановлено, що згідно копії розписки від 03 жовтня 2017 року, оригінал якої судом було оглянуто в судовому засіданні 02 грудня 2021 року та який знаходиться у позивача, останній надав у позику відповідачу гроші в сумі 155 000 доларів США, що на день укладення договору еквівалентно по курсу НБУ 4 123 000 грн. Відповідач зобов`язується повернути вказану суму в повному обсязі до 31 грудня 2018 року з поверненням поетапними виплатами. Перші півроку має виплатити 60 000 доларів США до 31 червня 2018 року, залишок суми у розмірі 95 000 доларів США зобов`язується сплатити до 31 грудня 2018 року. Спірна боргова розписка написана в присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] . Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції зробила висновок про те, що суд першої інстанції правильно визначив правову природу укладеного сторонами договору, у зв`язку з чим дійшов вірного висновку, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з виконанням зобов`язання за договором позики. При цьому, місцевим судом правильно не взято до уваги посилання відповідача на договір позики грошей від 29 травня 2013 року, з якого вбачається, що 29 травня 2013 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір позики грошей, за яким [PERSON] передав, а [PERSON] прийняла в борг 725 000 грн та зобов`язалася їх повернути до 29 травня 2014 року. У забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором позики 29 травня 2013 року між сторонами укладено іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку [PERSON] двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим у борговій розписці, яка є предметом спору, не зазначено, що вона написана на виконання вищевказаних договору позики від 29 травня 2013 року та іпотечного договору, як доводить суду відповідач, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції. Також в постанові зазначено про те, що як убачається зі змісту боргової розписки, відповідач взяла на себе зобов`язання повернути першу частину боргу у розмірі 60 000 доларів США до 30 червня 2018 року, а другу частину боргу у сумі 95 000 доларів США - до 31 грудня 2018 року, проте у встановлений строк умови договору не виконала. Зважаючи на викладене, в постанові Київського апеляційного суду зазначено про те, що суд першої інстанції, провівши математичний розрахунок, дійшов правильного висновку, що оскільки з 30 червня 2018 року до 30 вересня 2019 року минуло 457 днів, сума трьох відсотків річних за неповернення першої частини боргу в сумі 60 000 доларів США станом на 30 вересня 2019 року складає 2 253,69 доларів США. А також, оскільки з 31 грудня 2018 року до 30 вересня 2019 року минуло 273 дні, сума трьох відсотків річних за неповернення другої частини боргу у розмірі 95 000 доларів США станом на 30 вересня 2019 року складає 2 131,64 долари США. З 01 жовтня 2019 року по дату постановлення судового рішення три відсотки річних на суму боргу 155 000 доларів США становлять 15 912 долари США. Крім того, суд апеляційної інстанції звернув увагу на те, що посилання скаржника на той факт, що судом першої інстанції належним чином не оцінено змісту боргової розписки від 03 жовтня 2017 року, оскільки не звернуто увагу на те, що громадяни [PERSON] та [PERSON] були особисто присутні при складенні цієї розписки, що засвідчено їх власноручним підписом на документі, а відтак свідчення останніх мало би доказове значення для вирішення цієї справи, також не заслуговують на увагу суду, оскільки, як вірно вказав суд першої інстанції, договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Згідно постанови від 11.04.2024 також спростовуються установленими матеріалами справи та змістом дійсної боргової розписки і аргументи відповідача, що позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення грошових коштів за розпискою, не довів своє право вимоги, оскільки не надав доказів на підтвердження фінансової спроможності щодо надання у позику [PERSON] грошових коштів у розмірі 155 000 доларів США. Враховуючи викладене, суд вважає, що до даних правовідносин слід застосувати наступні норми права. За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов' язків. Відповідно до частини першої статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов?язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони повинні усвідомлювати, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Тобто сторони, які укладають правочин, повинні насправді прагнути досягнення саме того правового результату, який завжди виникає при укладенні правочину такого виду. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. В силу положень ч. 1, 2 ст. 215 ЦПК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за № 9 від 06 листопада 2009 р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. Як встановлено судом, станом на дату розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним від 03.10.2017, вже існує рішення про стягнення заборгованості за вказаним договором, яке набрало законної сили. Так, судом апеляційної інстанції підтверджено правильний висновок суду першої інстанції щодо правомірності стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики, укладеним у формі розписки від 03.10.2017, при цьому, зазначено про те, що між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, пов`язані з виконанням зобов`язання за договором позики та підтверджено правомірність стягнення заборгованості за вказаним договором. Суд, проаналізувавши матеріали справи, приходить до висновку про те, що позивачем не надано жодного доказу, який підтверджував би її доводи про те, що оспорюваний договір позики від 03.10.2027 не відповідає вимогам Закону, враховуючи, що правова природа укладеного між сторонами договору та виниклих у зв`язку з цим зобов`язань підтверджена рішенням суду, яке набрало законної сили, а отже суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. На підставі ст. ст. 202, 203, 215 ЦК України, ст.ст. 4,12,81,263-268 ЦПК України суд,-

Outcome: dismissed