Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

покликаючись на заподіяння відповідачем шкоди його майну внаслідок ДТП, що сталася 07 лютого 2023 року, позивач у поданій 16 січня 2024 року позовній заяві просить стягнути з [PERSON] матеріальну шкоди в сумі 85 900 грн. 88 коп. та моральну шкоду в розмірі 20 000 грн., стягнути з Акціонерного товариства "Страхова компанія "ІНГО" страхове відшкодування 22 998 грн. 18 коп. та судові витрати в розмірі 1 408 грн. 99 коп. У відзиві представник відповідача [PERSON] адвокат Олександр Терпай заперечує проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Вказує, що надані позивачем висновки експертних досліджень від 04.05.2023 року №ЕД-19/118-23/4538-АВ та від 01.06.2023 №ЕД-19/118-23/5544-АВ не містять зазначення, що висновки підготовлені для подання до суду та про те, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, що суперечить положенням ч.7 ст.102, ч.5 ст.106 ЦПК України, абз.14 п.4.12 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень. Вважає, що вказані висновки не є належними та допустимими доказами, а інформація в них не може братися до уваги судом. Крім цього, зазначає, що слова позивача про переживання, без наявності додаткових підтверджень, не можуть слугувати достатньою основою для відшкодування моральної шкоди, а тим більше для визначення розміру завданої моральної шкоди у грошовому вимірі. Пояснює, що консультативне заключення та довідка від 09.02.2023, які використані позивачем як доказ, лише підтверджують факт певного діагнозу, але не містять інформації про його можливі причини, відсутній причинний зв`язок між ДТП і діагнозом. Просить у задоволенні позову відмовити та стягнути з позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 500 грн. У відповіді на відзив представник позивача адвокат Леонід Волошин пояснює, що наявність вини у діях відповідача [PERSON] у настанні дорожньо-транспортної пригоди встановлена і доказуванню не підлягає, тому вимога про стягнення суми матеріальної шкоди в розмірі 85 900, 88 грн є правомірною та підлягає відшкодуванню. Крім цього, зазначає, що відсутність у висновках експерта відмітки про те, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок не впливає на належність та допустимість вказаних доказів, оскільки на їх спростування стороною відповідача не надано жодного іншого належного та допустимого доказу. Відповідач не долучив жодних доказів, які б спростовували суму матеріальної шкоди, він не був позбавлений можливості провести експертизу в цій частині. Вважає, що неправомірні дії з боку відповідача [PERSON] заподіяли позивачу [PERSON] моральну шкоду, що полягає у моральних стражданнях, нервовому стресі, переживаннях через пошкодження власного майна, порушенні звичайного способу життя, докладення зусиль для його відновлення, у неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього, що підтверджується відповідними доказами доданими до повної заяви. Просить позовні вимоги задоволити повністю. 18 квітня 2024 року представник позивача адвокат Леоніда Волошин подав заяву про відмову від позовних вимог до АТ "Страхова компанія "ІНГО" в сумі 22 998,18 грн. у зв`язку із добровільною сплатою вказаного відшкодування. У запереченнях на відповідь на відзив вказаний представник відповідача зазначає, що при визначенні розміру завданих позивачу збитків суду слід керуватися наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами, тобто звітом визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №43589 від 23.03.2023. Враховуючи, що відповідачем АТ "Страхова компанія "ІНГО" загалом сплачена на користь позивача страхова виплата у розмірі 160 000 грн., максимальна сума матеріального збитку, яка може бути відшкодована його довірителем складає 16 651 грн. 40 коп. Крім цього, медичне обстеження та діагностика проведені через два дні після ДТП і за цей період могли відбутися інші події, які негативно вплинули на стан здоров`я позивача. Вважає, що позивач не довів наявність причинного зв`язку між ДТП та діагнозом, розмір моральної шкоди не обгрунтований. Просить у задоволенні позову відмовити у повному обсязі, судові витрати покласти на позивача. В суді представник позивача позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах. Стверджує, що оскільки розмір завданої позивачу шкоди є більшим, ніж визначений договором про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ліміт відповідальності, а тому для повного відшкодування завданої шкоди відповідач [PERSON] зобов?язаний сплатити позивачу різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), а саме: 85 900, 88 грн. (419 999, 91 грн. - 160 000, 00 грн - 174 099, 03 грн). Крім цього, вважає, що позивачу завдана моральна шкода, яка полягає у нервовому стресі, моральних стражданнях та переживаннях через пошкодження власного майна, порушенні звичайного способу життя, що підтверджується належними та допустимими доказами. Представник відповідача [PERSON] адвокат Олександр Терпай позов не визнав з підстав, вказаних у відзиві і просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суд встановив такі обставини. 07 лютого 2023 року о 09 год. 50 хв. на автомобільній дорозі М-06 сполученням Київ-Чоп 316 км + 61 м [PERSON] , керуючи автомобілем Mercedes-Benz GLE 350 д.н.з: [NUMBER] , не стежив за дорожньою обстановкою, не вибрав безпечну швидкість руху на слизькому дорожньому покритті, в результаті чого здійснив зіткнення з автомобілем Mercedes-Benz 1217L д.н.з: [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , який рухався попереду, що призвело до механічних пошкоджень транспортних засобів. Крім того, транспортний засіб Mercedes-Benz 1217 L д.н.з: [NUMBER] позивача по інерції здійснив наїзд на металеве огородження та з його кузова впав екскаватор, якого він перевозив. Постановою слідчого СВ ВП №1 Рівненського РУП ГУНП в Рівненській області від 23 лютого 2023 року кримінальне провадження за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України закрите у зв?язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення. Постановою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 жовтня 2023 року, яка набрала законної сили, [PERSON] визнаний винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУАП; провадження у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП, стосовно [PERSON] закрите на підставі п.7 ст.247 КУпАП у зв`язку із закінченням строків, передбачених ст.38 КУпАП /справа №570/3904/23/. На момент ДТП автомобіль відповідача [PERSON] застрахований в АТ "Страхова компанія "ІНГО" (страховий поліс №212319453). За зверненням представника позивача зі страхової компанії наданий звіт про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ після аварійного пошкодження КТЗ Mercedes-Benz 1217 L д.н.з: [NUMBER] станом на 17.02.2023 дорівнює 176 651,40 грн. Страхова компанія виплатила позивачу страхове відшкодування в сумі 137 001 грн. 82 коп. 22 травня 2023 року та в сумі 22 998 грн. 18 коп. 17 квітня 2024 року, а всього на загальну суму 160 000 грн. Згідно з висновком експертного дослідження від 04.05.2023 №ЕД-19/118-23/4538-АВ за результатами транспортно-товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу, станом на момент проведення дослідження 04.05.2023, останній складає 419 999, 91 грн. Відповідно до висновку експертного дослідження від 01.06.2023 №ЕД-19/118-23/5544-АВ за результатами транспортно-товарознавчого дослідження з визначення вартості матеріального збитку завданого власнику колісного транспортного засобу, ринкова вартість в пошкодженому стані автомобіля марки «MERCEDES-BENZ» моделі «1217L» реєстраційний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , 1999 року випуску, станом на момент проведення дослідження - 01.06.2023, складає 174 099, 03 грн. Суд застосовує такі норми права. Загальні положення про відшкодування шкоди передбачені главою 82 ЦК України. Згідно з ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2, 5 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володілець джерела підвищеної небезпеки несе відповідальність за шкоду, яка є наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини володільця джерела підвищеної небезпеки у її заподіянні. На володільця джерела підвищеної небезпеки не може бути покладено обов`язок з відшкодування такої шкоди лише в разі, якщо буде встановлено, що вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки не несе відповідальності за завдану шкоду потерпілим особам, якщо вона керувала транспортним засобом у зв`язку з виконанням трудових обов`язків. Така особа, може бути притягнута до відповідальності роботодавцем лише в порядку регресу відповідно до ст.1191 ЦК України. Приписами ст.1194 ЦК України визначено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про страхування», страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. Відповідно до п.2.1. ст.2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Відповідно до п.22.1. ст.22 Закону України «Про ОСЦПВВНТЗ» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність Ст.29 вищевказаного Закону передбачено, що у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу, з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Суд дійшов таких висновків, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Сторони скористалися правовою допомогою. Відповідно до положень ст.1194 ЦК України, на особу яка застрахувала свою цивільну відповідальність, може бути покладене відшкодування шкоди лише у разі недостатності страхового відшкодування за договором страхування відповідальності і суд повинен у таких спорах з`ясовувати всі факти та обставини у зв`язку із страховим відшкодуванням. Відповідно до Висновків про правильне застосування норм права, викладених у постанові Верховного суду по справі №755/18006/15-ц від 04.07.2018 зазначено: 69. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. 71. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). 72. Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. 73. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів"). Тобто, положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страховиком, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, розглядаючи такі спори, судам слід уважно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика. Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.14 ЦК України особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства. Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. Відповідно до п.36.2 ст.36 Закону №1961, страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст.35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених ст.41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна. Виходячи з наведеного слід дійти висновку, що виплаті страхового відшкодування передує стадія узгодження між сторонами її розміру. При цьому слід з`ясовувати думку сторін щодо необхідності оцінки або експертизи. Визначення вартості матеріального збитку шляхом проведення незалежної оцінки (виконавець - оцінювач транспортних засобів) або автотоварознавчого дослідження (виконавець - судовий автотоварознавець) відповідає вимогам ст.7 Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні», в якій сказано, що Проведення незалежної оцінки майна є обов`язковим у випадках визначення збитків або розміру відшкодування, під час вирішення спорів та в інших випадках. Таким чином, аналіз вище вказаних норм права дає підстави для висновку, що підставою для стягнення з винуватця ДТП вартості збитків є наявність вини такої особи у скоєнні ДТП та оцінка розміру завданої шкоди у відповідності до Закону України «Про оцінку майна та професійну оціночну діяльність в Україні». Як встановлено в суді, завдана шкода позивачу під час ДТП перевищує ліміт страхового відшкодування. Розмір майнових вимог до відповідача [PERSON] відповідно до ст.1194 ЦК України складає: 419 999,91 грн. (вартість матеріального збитку) - 160 000,00 грн. (страхове відшкодування АТ "Страхова компанія "ІНГО") - 174 099,03 грн. (ринкова вартість в пошкодженому стані автомобіля) = 85 900,88 грн. Підстав для неврахування висновків екпертного дослідження від 04.05.2023 року №ЕД-19/118-23/4538-АВ та від 01.06.2023 №ЕД-19/118-23/5544-АВ суд не вбачає, доводи представника відповідача адвоката Олександра Терпая розцінює як спосіб захисту. Відповідно до п.5 Розділу І Інструкції з організації проведення та оформлення експертних проваджень у підрозділах Експертної служби Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої Наказом МВС України від 17.07.2017 № 591, підставою для проведення експертиз відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ (постанова, ухвала) про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом) (далі - ініціатор), або письмове звернення потерпілого чи сторони захисту кримінального провадження (далі - документ про призначення експертизи (залучення експерта)), у якому обов`язково зазначаються реквізити, перелік питань, поставлених експерту, а також об`єкти, що підлягають дослідженню. Результати проведення судової експертизи оформлюються висновком експерта (додаток 1) відповідно до вимог процесуального законодавства України та цієї Інструкції. Підставою для проведення експертного дослідження є письмова заява (лист) ініціатора експертного дослідження (юридичної або фізичної особи). Результати проведеного експертного дослідження оформляються висновком експертного дослідження (додаток 2) згідно з вимогами, визначеними цією Інструкцію. Згідно з п.1 Розділу ІІІ Інструкції № 591 від 17.17.2017, судовий експерт при проведенні судової експертизи попереджається про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків, передбачену відповідними статтями Кримінального кодексу України. З викладеного вбачається, що судова експертиза та експертне дослідження мають відмінності, по-перше: судова експертиза проводиться експертом, тільки на підставі спеціальної постанови (ухвали), винесеного слідчим, в процесі розслідування кримінального провадження, або суддею в процесі розгляду судової справи. Експертне дослідження видається експертом в рамках звернення громадян, права яких порушені, але вони ще не звернулися до суду або правоохоронні органи. Друга відмінність полягає в тому, що в судовій експертизі експерт попереджається про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивого висновку, а при експертному дослідженні такого попередження немає. У справі, яка переглядається, позивач вжив всіх можливих заходів для доведення дійсного розміру завданого матеріального збитку внаслідок ДТП, тоді як представник відповідача [PERSON] клопотань про призначення додаткової або повторної експертизи не заявляв, не звертався до суду з заявою про виклик експерта для надання пояснень. Таким чином, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] матеріальної шкоди в сумі 85 900,88 грн. підлягають до задоволення. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди. Звертаючись до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди, [PERSON] зазначає, що йому було завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях, нервовому стресі, переживаннях через пошкодження власного майна, порушенні звичайного способу життя, докладенні зусиль для його відновлення, у неможливості користуватися ним та побутових незручностях, що виникли внаслідок цього. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» від 31.03.1995 року, під моральною шкодою потрібно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відшкодування моральної шкоди - це вчинення стосовно людини, котрій спричинено таку шкоду порушенням її загально соціальних (природних) прав чи свобод, певних дій, які спрямовані на усунення або ж послаблення у неї негативних психічних станів і процесів, викликаних приниженням її гідності внаслідок цього порушення Право на відшкодування моральної шкоди виникає за наявності передбачених законом умов або підстав відповідальності за заподіяну шкоду. Виходячи з аналізу ст.1167 ЦК України, зобов`язання з відшкодування моральної шкоди виникає за наявності: моральної шкоди як наслідку порушення особистих немайнових прав або посягання на інші нематеріальні блага; неправомірних рішень, дій чи бездіяльності заподіювана шкоди; причинного зв`язку між неправомірною поведінкою і моральною шкодою; вини заподіювача шкоди. Як зазначено у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями (бездіяльністю) її заподіяно та якими доказами вона підтверджується. Факт заподіяння моральної шкоди повинен довести заявник. Суд вважає, що факт заподіяння моральної шкоди позивачу по справі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, винуватцем якої є водій [PERSON] не знайшов свого підтвердження в суді, позивач належним чином не обґрунтував свої вимоги щодо стягнення з відповідача [PERSON] моральної шкоди та не надав доказів, які б підтверджували факт завдання моральної шкоди, її розмір, наявності безпосереднього причинного зв`язку між діями відповідача та завданою шкодою. За таких обставин, суд приходить до переконання про відмову у задоволенні позову в частині стягнення моральної шкоди. При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 211 грн. 20 коп. Щодо витрат на професійну правничу допомогу, то право на її закріплене положеннями ст.59 Конституції України. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абз.2 п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абз.3, 4, 5 п.п.3.1, абз.1 п.п.3.2 п.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009). Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст.41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України» від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України» від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України» від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо,

Outcome: approved