Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

До суду надійшла позовна заява [PERSON] , в якій позивач просить встановити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , залишивши дитину на його самостійному вихованні та утриманні; встановити факт того, що [PERSON] без будь-якої сторонньої допомоги та без участі матері самостійно виховує та утримує свою дитину - [PERSON] . В обґрунтування позовної заяви позивач вказує, що з кінця 2022 року він із дитиною проживає разом. Мати дитини тривалий час участь у житті дитини практично не приймає, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, домовленості щодо утримання та виховання сина між позивам та відповідачем відсутні. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, в якій остання підтвердила та визнала ті обставини, що її син [PERSON] , 2012 р.н., постійно проживає з батьком, який його самостійно виховує, утримує та піклується. Зазначила, що повторно одружилась та була вимушена переїхати жити в інше місце зі своїм чоловіком, зауважила, що для сина оптимальним є проживання в м. Харкові з батьком, аліменти відповідач не сплачує, оскільки на теперішній час не працює та не має доходу. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, пояснив, що з кінця 2022 року він разом із дитиною проживає разом, відповідач участь у вихованні дитини не приймає. Крім того, зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, визначення місця проживання дитини позивачу необхідно для того, щоб, у разі необхідності, позивач міг переїхати разом із дитиною до іншої місцевості або виїхати за кордон без отримання дозволу на це від відповідача. Зауважив, що про даний позов відповідач обізнана, проти позову не заперечує, оскільки їй байдуже. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час судового засідання повідомлена своєчасно і належним чином, до суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час судового засідання повідомлений своєчасно і належним чином, до суду заяв не подавав. Таким чином, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача, третьої особи, повідомлених про місце, дату і час слухання справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Згідно з ч.3 ст. 10, ч.1ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 статті 60 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з`ясованих обставин. Так, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.09.2023 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 29.08.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову Харківського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис №1547 , розірвано (а.с.15-16). Як вбачається із свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] від 22.08.2012 р., батьками останнього є [PERSON] та [PERSON] (а.с.14). Як вбачається із довідки про реєстраціє місця проживання особи, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 17.05.2018 року (а.с.17). Згідно акту обстеження умов проживання [PERSON] від 13.03.2024 року, складеного комісією служби у справах дітей по Слобідського району Департаменту служб у справах дітей ХМР, з метою визначення місця проживання дитини з батьком, проведено обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , за результатом обстеження встановлено, що для проживання дитини створені належні умови проживання. Крім того, в акті зазначено, що за вказаною адресою мають постійне місце реєстрації: [PERSON] (батько), [PERSON] (мати), [PERSON] (а.с.21). Відповідно до рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.05.2024 року № 208, визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] ; покладено на [PERSON] обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] (а.с.22). Згідно платіжних інструкцій від 28.09.2023, 24.10.2023, 23.11.2023,22.12.2023, 26.01.2024, 23.02.2024, 20.03.2024 року [PERSON] сплачувались грошові кошти за навчання [PERSON] (а.с.26-32). Крім того, позивачем долучено довідку № 282 від 24.07.2024 року, видану адміністрацією КЗ «Харківський ліцей № 68 ХМР» , з якої вбачається, що [PERSON] учень 7-А класу, для навчання в онлайн форматі має повне забезпечення технічними засобами, проживає із батьком, який займається вихованням сина та контролює навчання дитини, приймає учать у заходах класу та школи, підтримує зв`язок з класним керівником, відвідує батьківські збори(а.с.52). Відділом соціальної роботи по Слобідському району м. Харкова ХМЦСС «Довіра» надано інформацію щодо родини [PERSON] , який має на вихованні сина [PERSON] . Так, сім`я проживає за адресою: [ADDRESS] , в двокімнатній ізольованій квартирі, в квартирі є всі комунікації, син має окрему кімнату, в якій є спальне місце, місце для навчання, комп`ютер, шкільне приладдя. (а.с.56). Згідно відповіді на запит від 29.02.2024 року № 01-10/1/0/539-24 адміністрації КНП «Міська дитяча поліклініка №1» ХМР, [PERSON] перебуває на обліку фахівців лікарні, батько дитини, [PERSON] , звертався до поліклініки з приводу профілактичних медичних оглядів дитини протягом останніх шести місяців, дитини, зі слів батька, проживає разом із ним та бабусею.(а.с.57). Згідно відомостей з Пенсійного фонду України, [PERSON] має страховий стаж за період з 2005 року по 2024 рік, найменування страхувальників «Харківхолодмаш», Рекламно-поліграфічне агентство» Бріск», Гіпермаркет -1 «Епіцентр К» ТОВ «Будтрадиції», ТОВ «БМК уют-комфорт» (а.с.58-65). Також, позивачем надано копію витягу з ЄДРД № 22024220000000644 від 25.05.2024 р., з якого вбачається, що 25.05.2024 року о 16 год. 00 хв. мало місце порушення законів та звичаїв війни, що полягало у здійсненні обстрілу із використанням невстановленого виду озброєння на території ТЦ «Епіцетр», що призвело до загибелі цивільних осіб, серед поранених - [PERSON] , [INFO] . За вказаним фактом винесено відомості про кримінальне правопорушення за ч. 2 ст. 438 КК України (а.с.18-19) Згідно ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з положеннями статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом частин третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. За статтею 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (частина перша статті 161 СК України). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При вирішення позовної заяви в частині визначення місця проживання дитини з батьком, суд приймає до уваги рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.05.2024 року № 208, яким визначено місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] ; покладено на [PERSON] обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] . Також, суд бере до уваги відзив, поданий відповідачем , в якому остання підтвердила та визнала ті обставини, що її син [PERSON] , 2012 р.н., постійно проживає з батьком, який його самостійно виховує, утримує та піклується, що беззаперечно свідчить про те, що спір між батьками малолітньої дитини щодо визначення місця проживання дитини - відсутній. Крім того, необхідно зазначити, що судове рішення про визначення місця проживання дітей з одним із батьків, може бути ухвалено лише якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них будуть проживати діти, тобто за наявності між ними такого спору. Таким чином, як вбачається із матеріалів справи та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні, між батьками відсутній спір з приводу місця проживанн малолітнього [PERSON] , у зв`язку із чим, в даному випадку не можуть застосовуватись положення ст.161 СК України, на які посилається позивач у позовній заяві. Також, суд бере до уваги, що жодними доказами не доведено того, що мати дітей не має можливості виховувати дітей, створити їм належні умови проживання і матеріального забезпечення. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги, що спір щодо місця проживання дитини відсутній, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині є безпідставними і задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, суд зазначає наступне. Суд звертає увагу на те, що у справах позовного провадження факт проживання дитини з одним із батьків, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню під час ухвалення судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Частина перша ст. 319 ЦПК України зобов`язує суд у рішенні про встановлення факту, що має юридичне значення, серед іншого, зазначити мету встановлення факту. До сфери п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України також належать суміжні способи захисту прав, що не вносять змін до існуючих правовідносин. Зокрема, у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення. На відміну від позовного провадження, окремому провадженню притаманні такі ознаки, які характеризують його структурну самостійність та прикладну значущість і які визначаються такою суттєвою ознакою, як безспірність розгляду справ, що віднесені до окремого провадження. Важливою також є не тільки конкретна мета встановлення факту, а його зв`язок із певним суб`єктивним матеріальним правом. Важливе значення має вимога про обов`язкове зазначення у заяві мети встановлення юридичного факту, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. В судовому засіданні позивач зазначив, що встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини позивачу необхідно для того, щоб, у разі необхідності, позивач міг переїхати разом із дитиною до іншої місцевості або виїхати за кордон без отримання дозволу на це відповідача - матері дитини. Верховний Суд України у листі від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» звертав увагу судів, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте, не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: 1. Факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. У постанові від 22 вересня 2022 року в справі №462/5368/16-ц Велика Палата Верховного Суду зауважила, що захист цивільних прав та інтересів не досягається встановленням юридичних фактів. Таке встановлення є елементом оцінки обставин справи й обґрунтованості вимог. Тому воно не зумовить попередження порушення або відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного права чи інтересу. На думку суду, встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини не породжує ті юридичні наслідки, про які зазначено позивачем у судовому засіданні, та від встановлення судом таких фактів не залежить виникнення, зміна особистих прав заявника як батька. Крім того, оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. У СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. У частині першій статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Так, в судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили, що мати дитини - відповідач не здатна виконувати свої батьківські обов`язки щодо дитини чи позбавлена у визначений законом спосіб можливості здійснення своїх батьківських прав стосовно дитини. Також, чинним законодавством передбачена можливість звернення до державних органів та інших закладів чи установ від імені та в інтересах дитини одним із батьків, зокрема з тим, з ким вона проживає, при цьому додатково рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини не вимагається. Так, суд приймає до уваги, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.05.2024 року № 208 покладено на позивача [PERSON] обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] (а.с.22). Вказане рішення було прийнято на підставі ст. 161 СК України, п. 72 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24.09.2008 р. № 866, пп.4 п. б ст.34,59 ЗУ «Про місцеве самоврядування». Так, відповідно до пп.4 п. б ст.34 ЗУ «Про місцеве самоврядування», до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження: вирішення у встановленому законодавством порядку питань опіки і піклування. Виходячи з положень частини першої статті 124 Конституції України, суд виконує виключно функцію правосуддя і є органом судової гілки влади, то, за загальним правилом, не має право перебирати на себе повноваження, виконання яких покладено законодавством на органи виконавчої влади. Таким чином, враховуючи, що рішенням виконавчого комітету Харківської міської ради від 01.05.2024 року № 208 на позивача [PERSON] покладено обов`язки щодо виховання та утримання малолітнього сина [PERSON] , беручи до уваги, що матір дитини - відповідач не позбавлена батьківських прав, зобов`язана належним чином виконувати свої батьківські обов`язки, крім того, позивачем не визначена мета та значення встановлення юридичного факту - самостійного виховання та утримання дитини, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовної вимоги про встановлення факту самостійного виховання та утримання позивачем дитини, слід відмовити, у зв`язку з необґрунтованістю. З огляду на вище викладене, позовна заява [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини задоволенню не підлягає. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: dismissed