Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги змінили, змінені підтримали, просили їх задовольнити, пояснивши, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з листопада 1998 року по листопад 1999 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, проживали однією сім'єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. 4.12.1999 року сторони уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №1135. [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась спільна донька [PERSON] . Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24.09.2021 року шлюб між сторонами по справі було розірвано. В період спільного проживання без реєстрації шлюбу 19.01.1999 року сторонами було придбано квартиру [ADDRESS] за спільні кошти сторін, де на даний час зареєстрований та фактично проживає відповідач [PERSON] . Тому при поділі майна подружжя слід визнати вказану квартиру як таку, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя, і залишити її у власності відповідача в порядку поділу майна подружжя. Вже перебуваючи в шлюбі, сторони придбали за спільні кошти подружжя квартиру [ADDRESS] , загальною площею 101,9 м2; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 103,5 м2; машиномісце, розташоване в підземній автостоянці в будинку [ADDRESS] , загальною площею 19,6 м2; житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , загальною площею 293,8 м2; земельну ділянку, площею 0,1114 га, кадастровий номер 1221455400:02:002:1891, розташовану у [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер 1221455400:02:002:1890, розташовану у [ADDRESS] ; паркувальне місце позиція [ADDRESS] ; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 170,5 м2; автомобільний бокс [ADDRESS] , загальною площею 18,0 м2; автомобільний бокс [ADDRESS] , загальною площею 18,0 м2; 1/4 частину гараж-боксу [ADDRESS] , загальною площею 35,10 м2; гаражний бокс [ADDRESS]. Восени 2021 року після розірвання шлюбу відповідач змінив замки у всіх об`єктах нерухомого майна, крім двох квартир, де проживає позивач з донькою, і перешкоджає [PERSON] у доступі до них, на неодноразові прохання усунути вказані перешкоди він не реагує. Тому просять встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] з листопада 1998 року по листопад 1999 року як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнати все перелічене майно спільною сумісною власністю подружжя, розділити його між сторонами по справі, визнавши за позивачкою [PERSON] право власності в порядку поділу майна подружжя на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 101,9 м2, житловою площею 66,90 м2; квартиру [ADDRESS] , загальною площею 103,5 м2, житловою площею 68,00 м2; машиномісце, розташоване в підземній автостоянці в будинку [ADDRESS] , загальною площею 19,6 м2 в порядку поділу майна подружжя, оскільки в даних квартирах фактично позивач проживає разом з донькою і є зареєстрованими. А за відповідачем необхідно визнати право власності на все інше нерухоме майно, включаючи і квартиру [ADDRESS] , де він зареєстрований та фактично проживає. Крім того, просять при винесенні рішення відступити від рівності часток подружжя в порядку ст.70 СК України, оскільки в період погіршення відносин і окремого проживання сторін відповідач без відома і письмової згоди позивача продав два автомобілі „Toyota Camry", а отриманими грошовими коштами розпорядився самостійно. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні змінені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, пояснивши, що, звертаючись до суду з даним позовом, позивач його змістом свідомо вводить суд в оману. В тексті позову зазначається, що спільне проживання сторін по справі без реєстрації шлюбу в період з листопада 1998 року по листопад 1999 року підтверджується фактом народження їх спільної доньки [INFO] та поясненнями свідка [PERSON] . Однак згідно свідоцтва про народження донька сторін [PERSON] народилась [INFO] , а не [INFO]. Позивач стверджує, що квартира [ADDRESS] була придбана 19.01.1999 року за спільні кошти сторін по справі, однак 19.01.1999 року на неї було видане свідоцтво про право власності на квартиру, а придбання спірної квартири відбулось за генеральною угодою про дольову участь у будівництві №284-Ф-17 від 3.11.1997 року, укладеною між забудовником і [PERSON] , за якою відповідач двома траншами 13.11.1997 року та 24.11.1997 року вніс свої особисті кошти в рахунок вартості спірної квартири. Позивач при цьому своїх коштів не надавала і участі у фінансуванні будівництва квартири не приймала. Тобто, вказана квартира була придбана відповідачем виключно за його особисті кошти і в період, коли він не проживав і не вів спільне господарство з позивачем. Діючі Сімейний та Цивільний Кодекси України, а також Закон України „Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" дають підстави для висновку, що державна реєстрація не є способом набуття права власності, а виступає лише засобом підтвердження фактів набуття чи припинення прав власності на нерухоме майно або інших речових прав. Показання свідків не можуть свідчити про об`єктивність ведення чоловіком і жінкою спільного господарства, наявності у них спільного сімейного бюджету. Такими доказами є свідоцтва про народження дітей, довідки з місця проживання, листи ділового і особистого характеру, виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення, чекі, квитанції чи свідоцтва про придбання будь-якого майна, заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова і особиста переписка між чоловіком та жінкою, що вказують про відносини між ними, піклування один про одного. Згідно паспорту позивача з 2.10.1997 року по 5.04.2011 року вона була зареєстрована у [ADDRESS] , а відповідач з 21.04.1992 року по 28.03.2002 року був зареєстрований у [ADDRESS] . В період з 1997 року по 1999 рік [PERSON] стаціонарно навчався у Дипломатичній академії України при МЗС України в м. Києві, де і проживав цей час. Згідно інформації військового квитка відповідач з 23.12.1997 року по 18.03.2003 року перебував на військовому обліку в м. Києві. Відповідно до довідки від 29.08.2016 року №35/476 [PERSON] з 9.11.1998 року по 29.12.1998 року та з 12.02.1999 року по 16.03.1999 року перебував у Сполучених Штатах Америки у відрядженні за наказом Державного підприємства „Конструкторське бюро „Южне" за програмою „Морський старт". Таким чином, відповідач не міг проживати з позивачем однією сім`єю з період з листопада 1998 року по листопад 1999 року, а позивач в свою чергу не надала належних та допустимих доказів ведення з відповідачем в цей період спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, оплати зі спільних коштів житлово-комунальних послуг, тощо. Тому квартира [ADDRESS] не є спільним сумісним майном подружжя. Також не є спільною сумісною власністю подружжя обидві земельні ділянки, розташовані у [ADDRESS] , площею 0,15 га, та 0,1114 га, так як вони були приватизовані відповідачем, а раніше були передані рішенням Кіровської селищної ради від 3.02.2014 року №493-24/VI безоплатно, тому згідно п.5, ч.1, ст.57 СК України земельні ділянки отримані особою у власність шляхом приватизації є її особистою приватною власністю. На даних земельних ділянках [PERSON] за особисті кошти, отримані у спадщину, не в інтересах сім`ї був побудований будинок загальною площею 293,8 м2 з господарськими спорудами. Крім того, заявлений позов [PERSON] не призведе до реального поділу майна подружжя, тому відповідач пропонує свої три варіанти поділу: варіант № [NUMBER] : позивачу виділити дві двохкімнатні квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , машиномісце № [NUMBER] по [ADDRESS] та гаражний бокс № [NUMBER] по [ADDRESS] , відповідачу - квартиру у [ADDRESS] , паркувальне місце позиція 12 за цією ж адресою, житловий будинок у [ADDRESS] , автомобільні бокси № [NUMBER] та [ADDRESS] ; варіант №2: позивачу виділити автомобільний бокс [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , гаражний бокс № [NUMBER] по [ADDRESS] , житловий будинок у [ADDRESS] , відповідачу - квартиру у [ADDRESS] , паркувальне місце позиція 12 за цією ж адресою, машиномісце [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , автомобільний бокс [ADDRESS] ; варіант №3: позивачу виділити автомобільні бокси [ADDRESS] , квартиру у [ADDRESS] , паркувальне місце позиція 12 за цією ж адресою, житловий будинок у [ADDRESS] ; відповідачу - дві двохкімнатні квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , машиномісце № [NUMBER] по [ADDRESS] та гаражний бокс № [NUMBER] по [ADDRESS] . Заслухавши позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.41 Конституції України, ч.1, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась в 1997 році відповідно до Закону України від 17.07.1997 року №475-ВР „Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2; 4; 7; 11 Конвенції" право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Відповідно до ч.1-2, ст.22 КпШС України (в редакції 1969 року), що діяв до 1.01.2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Як передбачалось п.5, ч.1, ст.273 ЦПК України (а редакції 1963 року) суд розглядає справи про встановлення: перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя. За змістом п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року „Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п.5 ст.273 ЦПК може мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. Як регламентує ч.1-2, ст.74 СК України (в редакції 2003 року, що діє з 1.01.2004 року) якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, позивач [PERSON] звернулась до суду з даним позовом до відповідача [PERSON] , яким також просить встановити факт проживання сторін по справі як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тобто у фактичних шлюбних відносинах у період з листопада 1998 року по 4 листопада 1999 року. Як вбачається з вказаних норм права, які діяли у вказаний період, Кодекс про шлюб та сім`ю України взагалі не містив в собі такої диспозиції статті, а Цивільно-процесуальний кодекс України (в редакції 1963 року) містив п.5, ч.1, ст.273 ЦПК України, в якій йшлось про розгляд судом справ про перебування у фактичних шлюбних відносинах у встановлених законом випадках, якщо шлюб в органах запису актів громадянського стану не може бути зареєстрований внаслідок смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягали. Як передбачає ч.3, ст.12 та ч.1, ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 ЦПК України. Крім того, позивач посилається на спільне проживання з відповідачем та наявність фактичних шлюбних відносин між ними у період з листопада 1998 року по 4 листопада 1999 року, обгрунтовуючи фактом народження їх спільної дитини та показаннями свідка [PERSON] . Однак суд не може покласти в основу рішення вказані докази, оскільки в судовому засіданні свідок [PERSON] не могла чітко пояснити, що саме вона знає про безпосередньо фактичні шлюбні відносини між сторонами, обмежившись лише поясненнями їх спільного фрагментарного проживання, при цьому вона не була членом сім`ї сторін у той час, а її відвідини місця проживання позивача були короткотривалими і періодичними. Народження 30.04.2000 року у [PERSON] та [PERSON] спільної доньки [PERSON] не є доказом їх фактичних шлюбних відносин у вказаний період, які не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, які в свою чергу спростовуються іншими доказами: згідно паспорту позивача з 2.10.1997 року по 5.04.2011 року вона була зареєстрована у [ADDRESS] (т.1, а.с.8-11), а відповідач з 21.04.1992 року по 28.03.2002 року був зареєстрований у [ADDRESS] (т.1, а.с.211-212), в період з 1997 року по 1999 рік [PERSON] стаціонарно навчався у Дипломатичній академії України при МЗС України в м. Києві, де і проживав цей час (т.1, а.с.213-214), за інформацією військового квитка відповідач з 23.12.1997 року по 18.03.2003 року перебував на військовому обліку в м. Києві (т.1, а.с.216), відповідно до довідки від 29.08.2016 року №35/476 [PERSON] з 9.11.1998 року по 29.12.1998 року та з 12.02.1999 року по 16.03.1999 року перебував у Сполучених Штатах Америки у відрядженні за наказом Державного підприємства „Конструкторське бюро „Южне" за програмою „Морський старт" (т.1, а.с.217). Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимоги позивача про встановлення факту проживання сторін по справі як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, тобто у фактичних шлюбних відносинах у період з листопада 1998 року по 4 листопада 1999 року необхідно відмовити, оскільки вони не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а також не були регламентовані нормами діючого законодавства на той час. Відповідно до генеральної угоди про дольову участь у будівництві №284-Ф-17 від 3.11.1997 року, укладеної між забудовником повним товариством „ПОЗНЯКИ-ЖИЛБУД" і [PERSON] , за якою відповідач зобов`язався надати забудовнику грошові кошти на побудову квартири [ADDRESS] , а забудовник зобов`язався за надані кошти побудувати вказане нерухоме житло до листопада 1997 року та передати замовнику [PERSON] (т.1, а.с.208-209). Відповідач на виконання взятих зобов`язань двома траншами 13.11.1997 року та 24.11.1997 року вніс грошові кошти в рахунок вартості спірної квартири, що не було спростовано учасниками справи у судовому засіданні. 19.01.1999 року відповідач [PERSON] отримав свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , видане Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яке було зареєстроване в Комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації" (т.1, а.с.230). Згідно ч.1, ст.128 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла до 31.12.2003 року) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Як роз`яснює п.п.1-2, п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Таким чином, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] з моменту передачі її відповідачу забудовником і отримання інвестором свідоцтва про право власності на житло, тобто 19.01.1999 року. За таких обставин, оскільки судом не встановлено обставин інвестування або часткового інвестування даної квартири [PERSON] , а також їх спільного проживання як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в цей період, тому дана квартира не є спільним сумісним майном подружжя і не може бути предметом поділу між сторонами по справі. Тому в задоволенні частини даних позовних вимог необхідно відмовити. В подальшому 4.12.1999 року [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану виконкому Жовтневої районної ради м. Дніпропетровська, актовий запис №1135 (т.1, а.с.19). 30.04.2000 року у сторін по справі [PERSON] та [PERSON] народилась спільна донька [PERSON] (т.1, а.с.18). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 24.09.2021 року шлюб між сторонами по справі було розірвано (т.4, а.с.214-а - 215), яке набрало законної сили 5.11.2021 року (т.1, а.с.215). Відповідно до ч.1, ст.60 СК України (в редакції 10.01.2002 року) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст.63 СК України (в редакції 10.01.2002 року) дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як зазначає п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Як передбачено ч.3, ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1, ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як роз`яснює п.п.1, п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як встановлено судом, в період зареєстрованого шлюбу сторони придбали за спільні кошти наступне майно: - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 101,9 м2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.06.2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (т.2, а.с.226), яке було зареєстроване в Комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації" 5.07.2005 року за реєстровим №44492 (т.1, а.с.28; т.2, а.с.229); - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 103,5 м2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 25.06.2005 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (т.3, а.с.21), яке було зареєстроване в Комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації" 5.07.2005 року за реєстровим №44492 (т.1, а.с.29); - машиномісце № [NUMBER] , розташоване в підземній автостоянці в будинку [ADDRESS] , загальною площею 19,6 м2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 15.02.2007 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації, яке було зареєстроване в Комунальному підприємстві „Київське міське бюро технічної інвентаризації" 21.02.2007 року за реєстровим №50884 (т.1, а.с.27; т.3, а.с.60); - житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] , загальною площею 293,8 м2 на підставі свідоцтва про право власності, серія САК №374664, виданого 29.07.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції і реєстрованого у державному реєстрі 25.07.2014 року (т.3, а.с.175; т.5, а.с.83-85); - земельну ділянку, площею 0,1114 га, кадастровий номер 1221455400:02:002:1891, розташовану у [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серія і номер 18276622, виданого 26.02.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області і реєстрованого у державному реєстрі 24.02.2014 року (т.1, а.с.23); - земельну ділянку, площею 0,15 га, кадастровий номер 1221455400:02:002:1890, розташовану у [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серія і номер 18289178, виданого 26.02.2014 року Реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області і реєстрованого у державному реєстрі 24.02.2014 року (т.1, а.с.22); - паркувальне місце позиція [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого 9.10.2007 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 12.10.2007 року (т.1, а.с.23); - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 170,5 м2 на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого 10.10.2007 року Виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради, дата прийняття рішення про державну реєстрацію 11.10.2007 року (т.1, а.с.24); - автомобільний бокс [ADDRESS] , загальною площею 18,0 м2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.01.2004 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (т.1, а.с.230); - автомобільний бокс [ADDRESS] , загальною площею 18,0 м2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.01.2004 року Головним управлінням житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації (т.1, а.с.230); - 1/4 частина гараж-боксу [ADDRESS] , загальною площею 35,10 м2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 5.09.2011 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кілініч С.А. і зареєстрованого у державному реєстрі 26.09.2011 року за №1000 (т.1, а.с.24-25; т.5, а.с.66-71; 77-78). Перелічене нерухоме майно є спільним майном подружжя, оскільки придбане в період зареєстрованого шлюбу між сторонами по справі, підстав набуття права власності згідно ст.57 СК України судом не встановлено. Ствердження представника відповідача про те, що частина майна придбана відповідачем за спадкові кошти, а саме побудований будинок, суд не може покласти в основу рішення, оскільки вказаним учасником справи не надано доказів побудови спірного будинку саме за кошти отримані відповідачем у спадщину. Крім того, суд не може покласти в основу рішення показання представника відповідача про те, що спірні земельні ділянки були набуті [PERSON] шляхом приватизації і не є предметом поділу між подружжям, оскільки ним не надано з цього приводу доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України. Таким чином, позов в цій частині підлягає задоволенню. Не є спільним сумісним майном подружжя гаражний бокс [ADDRESS], оскільки він хоч і був придбаний на підставі договору №74 про інвестування у будівництво гаражного боксу від 14.07.2005 року, укладеного між ТОВ „Керамблоки плюс" та [PERSON] (т.5, а.с.191-193), при цьому останнім сплачувались членські внески до жовтня 2018 року (т.5, а.с.194), однак не був зареєстрований на праві власності до часу розгляду даної справи, про що свідчить відповідь Комунального підприємства „Київське міське бюро технічної інвентаризації" (т.1, а.с.230) та інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (т.5, а.с.195). Вимога позивача про його поділ між подружжям і визнання за відповідачем майнових прав на вказаний об`єкт нерухомості є безпідставною та необгрунтованою, оскільки позивач не була уповноважена відповідачем визнавати таке право за ним і рішення суду про визнання такого права не існує, при цьому поділу майна між подружжям підлягає те майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності. За таких обставин вказана частина вимог позову не підлягає задоволенню. Згідно звітів про оцінку майна, виконаних 14.04.2023 року, 19.04.2023 року, 23.04.2023 року ТОВ „Кабінет оцінки „Грінвей", вартість квартири [ADDRESS] складає 6 446 569 грн. (т.2, а.с.193-239), вартість квартири [ADDRESS] складає 6 547 791 грн. (т.3, а.с.1-38), вартість машиномісця [ADDRESS] складає 130 000 грн. (т.3, а.с.39-66), вартість автомобільного боксу [ADDRESS] , складає 92 000 грн. (т.3, а.с.97-121), вартість автомобільного боксу [ADDRESS] , складає 92 000 грн. (т.3, а.с.122-146), вартість житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] складає 11 947 829 грн. (т.3, а.с.147-178), вартість квартири [ADDRESS] складає 9 154 195 грн. (т.3, а.с.179-208), вартість паркувального місця позиція 12, загальною площею 21,50 м2, розташованого у [ADDRESS] складає 153 000 грн. (т.3, а.с.209-250), вартість 1/4 частини гараж-боксу [ADDRESS] складає 274 681 грн. 50 коп. (т.5, а.с.45-85), вартість земельної ділянки, площею 0,1114 га, кадастровий номер 1221455400:02:002:1891, розташованої у [ADDRESS] складає 236 671 грн. 98 коп., вартість земельної ділянки, площею 0,15 га, кадастровий номер 1221455400:02:002:1890, розташованої у [ADDRESS] складає 1 122 838 грн. 86 коп. Відповідно до ч.1-2, ст.70 СК України У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Як регламентує ч.2, 4, ст.71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Оскільки позивач просить виділити їй у власність дві квартири і машиномісце на [ADDRESS] , де вона зареєстрована та проживає разом з донькою, а решту виділити відповідачу зі сплатою компенсації, тому суд приходить до висновку, що вказаний поділ буде відповідати інтересам сторін і буде здійснений згідно закону. Складаючи вартості вказаного нерухомого майна, що є спільною сумісною вартістю подружжя, суд отримує загальну вартість 36 197 576 грн. 34 коп. Вказану суму необхідно розділити на два (чоловіка та дружину) (36 197 576 грн. 34 коп. : 2), в результаті отримуємо 18 098 788 грн. 22 коп. - вартість майна, що належить кожному з подружжя, з якого необхідно відняти вартість виділеного майна позивачу (18 098 788 грн. 22 коп. - 13 124 360 грн.) і отримаємо 4 974 428 грн. 22 коп. компенсації, яку повинен сплатити відповідач позивачу, в задоволенні решти вимог необхідно відмовити. Суд не вважає за необхідне відходити від засад рівності часток, оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставин, що відповідач, відчужуючи майно, діяв на шкоду інтересам сім`ї. Згідно ст.133; 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 7 300 грн. судового збору, як половину суми максимально сплаченого судового збору позивачем при зверненні до суду, в решті стягнення відмовити.

Outcome: partial