Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

08.02.2023 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа Комунальне некомерційне підприємство «Хотинська багатопрофільна лікарня» Хотинської міської ради, про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позовної заяви представник позивача [PERSON] , зазначає, що [INFO] помер батько позивачки - [PERSON] . На день смерті [PERSON] , відкрилася спадщина па житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] . В термін встановлений чинним законодавством України для оформлення спадкових прав, позивач як спадкоємець звернулась до приватного нотаріуса Мартинюк С.А., з заявою про прийняття спадщини. 16 січня 2023 року позивач через свого представника звернулась до приватного нотаріуса Мартинюк С.А., про видачу свідоцтва про право спадщину за законом. Однак у видачі відповідного свідоцтва про право па спадщину за законом відносно вищезазначеного майна, позивачу нотаріусом було відмовлено, оскільки відповідач у справі також звернулась до нотаріуса і надала заповіт складений спадкодавцем [PERSON] , на його ім`я, посвідчений генеральним директором КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня». Позивачу достеменно відомо, що до дня смерті покійний - [PERSON] , знаходився при здоровій нам`яті та ясному розумі, і жодного разу не говорив ні позивачу ні іншим родичам, що він має намір скласти заповіт на ім`я відповідачки [PERSON] , більше того під час зустрічей позивача з батьком, останній постійно наголошував, що у випадку свої смерті спадкове майно залишиться виключно їй. Крім цього, будинок в якому проживав покійний, був придбаний за кошти позивача. 28 серпня 2021 року позивач телефонувала батькові і у розмові з ним просила зареєструвати в будинку свого сина [PERSON] , [INFO] . На це батько відповів, що не потрібно реєструвати внука за місцем проживання в його будинку, оскільки будинок і так залишиться йому. З розмови з родичем позивача, [PERSON] , позивачка довідалась, що [INFO] у її батька стався приступ і він лежав вдома не маючи змоги звернутись за допомогою. Сусіди [PERSON] , прийшли йому па допомогу і викликали швидку, якою він був доставлений та госпіталізований у хірургічне відділення КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня». Про те, що [PERSON] , перебуває у лікарні у важкому стані відповідачка довідалась 10 вересня 2021 року (у день смерті спадкодавця) і одразу поїхала його відвідати. Згідно, виписки з медичної картки стаціонарного хворого [PERSON] , до моменту смерті перебував у важкому стані, страждав сильними болями в животі, нудоту, блювоту, дихання жостке, ослаблене у нижніх відділах, тони серця приглушені, вздуття живота та болючий у всіх відділах, печінка не пальпується в наслідок больового синдрому. Таким чином, [PERSON] , помирав у сильних фізичних муках та стражданнях. Позивач вважає, що заповіт якщо і підписаний її батьком, то це зроблено не свідомо та він не відображає волю померлого, порушує права позивачки як спадкоємця за законом після смерті [PERSON] . З метою реалізації захисту своїх прав та інтересів, позивач змушена звернутися до суду з позовною заявою про визнання недійсним заповіту. Враховуючи вище викладене представник позивача просить суд позов задовольнити та визнати недійсним заповіт громадянина [PERSON] , який помер [INFO] , який складений та посвідчений 10.09.2021р. р. генеральним директором КИП «Хотинська багатопрофільна лікарня», за реєстровим №2 в зв`язку із тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 06.03.2023 року до суду надійшов відзив. В обґрунтування якого відповідач зазначає, що заявлені позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. У відзиві відповідач не погоджується з твердженням позивача, що заповіт якщо і підписаний її батьком, то це зроблено не свідомо та він не відображає волю померлого, порушує права позивачки як спадкоємця за законом після смерті [PERSON] . Відповідач зазначає, що твердження позивача не підтверджує той факт, що в момент складання спірного заповіту 10 вересня 2021 року [PERSON] , за своїм психічним станом не міг усвідомлювати значення своїх дій або вчинив цей правочин проти своєї справжньої волі, тобто, що волевиявлення спадкодавця не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Щодо форми та посвідчення спірного заповіту [PERSON] . Спірний заповіт [PERSON] , складено у двох примірниках, при свідках, які посвідчено посадовою особою КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня» Хотинської міської ради. Один із примірників, адміністрація лікарні направила до Державного нотаріального архіву у Чернівецькій області для реєстрації у спадковому реєстрі відомостей про заповіти, другий видано заповідачу. Вказаний заповіт зареєстрований в спадковому реєстрі за номером 68322844 від 17.09.2021 р., 13:51. Таким чином, при посвідчені спірного заповіту [PERSON] , були дотримані вимоги щодо його форми - заповіт складений в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складення (10 вересня 2021 року «13 год. 10 хв.), підписаний особисто заповідачем, посвідчений уповноваженою на це посадовою особою, в присутності свідків та зареєстрований в спадковому реєстрі. Крім того, заповідач [PERSON] , не був відповідачу зовсім посторонньою особою, як стверджує позивач в позовній заяві. Заповідач [PERSON] , залишився практично без постійного місця проживання (без житла), то дійсно 25 листопада 2013 року ним було куплено житловий будинок [ADDRESS] , де останній проживав та був зареєстрованим до своєї смерті. Враховуючи, що весь цей час заповідач [PERSON] , проживав один, за ним ніхто не доглядав, а тому він постійно приходив до відповідача, допомагав їй по господарству, тобто фактично вони знаходилися з ним в цивільному шлюбі. Коли останній захворів, відповідач за ним доглядала. Після того, як він знаходився на лікуванні в лікарні, вона домовлялася з лікарями про можливість проведення операції, яку вона погодилася оплатити. Однак, останній відмовився від проведення операції та в подальшому там же в лікарні і помер. Позивач, в свою чергу, перебуваючи постійно в Італії, взагалі не інтересувалася життям свого батька, його станом здоров`я. Даний факт підтверджує безпосередньо і позивач в поданій позовній заяві, де вказує на те, що їй стало відомо, що в батька (тобто заповідача) стався приступ тільки після розмови з своїм родичем [PERSON] [INFO] (у день смерті спадкодавця). Враховуючи вище викладене відповідач просить суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 31.10.2023 року призначено у справі комплексну посмертну судово-медичну та судово-психіатричну експертизу. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 31.10.2023 року у задоволені клопотання про визначення додаткового строку відмовлено, клопотання про витребування доказів залишено без розгляду, у задоволені клопотання про долученння доказів відмовлено. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 31.10.2023 року у задоволенні клопотання про повернення до підготовчого судового засідання відмовлено. Позивач [PERSON] , в судовому засідання вказала, що батько повідомив її, що дім залишиться внукові, з батьком були добрі відносини. Про те, що він захворів їм стало відомо тиждень до його смерті. Жінка на яку батько зробив заповіт нічим не допомагала, коли позивачка з нею говорила то вона їй повідомила, що заповіт склав батько по своїй волі. Представник позивача [PERSON] , в судовому засіданні посилаючись на доводи наведені в позовній заяві просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні будучу допитана як свідок вказала, що на її ім`я [PERSON] , оформив заповіт. Перед цим вона до нього приходила в лікарню, де він та лікарі повідомили, що йому необхідна термінова операція, яку свідок погодилась оплатити. [PERSON] повідомляв [PERSON] , що має бажання оформити на неї заповіт. Коли оформляли заповіт [PERSON] , попросили вийти з кімнати, заповіт оформлявся без її присутності. Після того як оформили заповіт його було надано [PERSON] , який в свою чергу попросив його віддати [PERSON] . В подальшому його почали підготовлювати до операції. Свідок також повідомила, що 10 років назад [PERSON] прийшов до неї та попросив в неї жити бо його виганяють з його будинку та він розлучається з дружиною. Після чого [PERSON] , та [PERSON] , почали жити разом. Свідок довідалась про те, що [PERSON] в лікарні, оскільки вона з ним розмовляла по телефону та він її повідомив, що прихворів та почуває себе не дуже добре. Свідок викликала швидку допомогу та попросила його поїхати з ними в лікарню на лікування. Коли свідок приїхала в лікарню до [PERSON] на її погляд стан здоров`я останнього був нормальним він сам міг ходити. Свідок також зазначила, що ніяких умов вона не ставила покійному. Щодо того, що [PERSON] , перебуває у лікарні свідок нікого не повідомляла. Останній особисто просив привести генерального директора лікарні, оскільки хотів скласти заповіт. Однак спершу просив привести державного нотаріуса, але в лікарні їй повідомили, що можна скласти заповіт і без нотаріуса так як у лікарні є увесь юридичний персонал. Представник відповідача [PERSON] , в судовому засіданні посилаючи на доводи наведені у відзиві просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні вказала, що [PERSON] , є її рідним братом. Позивач для неї є племінницею. Свідок не знала, що він лежить у лікарні. Однак вказала, що він її телефонував та просив викликати йому медсестру. Про заповіт [PERSON] , нічого не повідомляв, про заповіт вже пізніше. Покійний [PERSON] жив сам, він приходив в гості до свідка та вони неодноразово спілкувалися по телефону. Останній раз коли вони бачилися [PERSON] згадував, що має намір та бажання скласти заповіт на внука [PERSON] . Відносин покійного з його дружиною не було, оскільки вони розвелися. З донькою в нього були гарні відносини. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні вказав, що позивач є йому племінницею. Також він знає [PERSON] , та відповідача. Свідку відомо, що [PERSON] захворів, лежав два дні в лікарні та помер. В присутності лікарів написав заповіт. Свідок особисто в лікарні в той день не був. До смерті [PERSON] жалівся свідку про погане самопочуття. Також повідомив, що має намір своє господарство переписати на внука. З донькою у нього були гарні відносини. Свідок вказує, що знав про те, що [PERSON] приходив до [PERSON] допомагав її по господарстві, однак майже в неї не жив. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні вказав, що його запросили бути свідком, він був на зміні, коли до нього підійшли та сказали, що людина хоче скласти заповіт і потрібно свідка. Він погодився. Чоловік був при свідомості, сам розписувався, це було у палаті. В палаті спочатку були [PERSON] , бухгалтер, ніби нотаріус, якась жіночка. Пізніше коли складався заповіт свідок розписався і покинув палату. Заповіт зачитувався. Була якась жінка, яка читала все. Хворий підписував при свідках заповіт. Бланк заповіту був заповнений. Свідок [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вона сиділа на території лікарні, до неї підійшов лікар [PERSON] та запитав чи є паспорт і чи може стати свідком, так як один чоловік хоче скласти заповіт. Вона погодилася, зайшла в палату, там лежав чоловік, стояла [PERSON] , і ще була жінка - директор лікарні, і ще жінка яка складала заповіт, ще чоловік один теж свідок. Лікар сказала що чоловік хоче скласти заповіт, бо в нього нікого немає, а оця жінка ( [PERSON] ) дає гроші на операцію. Вона повідомляла всіх присутніх, що у [PERSON] є сестра [PERSON] . Свідок запитала [PERSON] чи він її знає, чи пам`ятає, він казав, що знає. Коли почали складати заповіт, то при складанні заповіту писали документи, далі [PERSON] піднявся, сів, дали табуретку, він підписував, заповіт прочитували йому, вона розписалася і пішла. Через пів години, десь, вона дізналась від [PERSON] , що [PERSON] помер, подзвонила до його сестри, запитала чи вона знає, що брат помер, вона тоді не знала. [PERSON] був блідий, дуже жовтий, чи усвідомлював дії не знає, він більшість мовчав. Він на заповіті щось писав і підписував. Під час повторного допиту свідок [PERSON] повідомила, що [PERSON] писав і підписався на заповіті сам, але бланк заповіту був не заповнений. Пізніше в показах зазначила, що вона все писала там в заповіті, вже після того як [PERSON] писав внизу і коли вона підписувала заповіт, він вже був записаний, а [PERSON] підписував коли тексту заповіту ще не було. Проте не змогла пояснити розбіжності в своїх показах, що заповіт був заповнений коли вона як свідок його підписувала і там був вже підпис і напис [PERSON] , а перед тим казала, що [PERSON] підписав чистий, не заповнений бланк заповіту. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні, вказав, що пам`ятає випадок коли пацієнт хотів зробити заповіт. Вони викликали генерального директора. Вона прийшла з бухгалтером. Вона запитала чоловіка він сказав, що хоче скласти заповіт. Поті було вирішено, що потрібно свідків. [PERSON] , особисто пішов на територію лікарні, для того, щоб знайти свідків. Сам він не був присутній при оголошені та підписанні заповіту. Коли він перебував у палаті пацієнт захотів скласти заповіт та відмовився від операції. Коли все вчинялося пацієнт однозначно був при свідомості. Кошти за операцію ніхто не зобов`язував надати, кошти не були потрібні, навіть після операції. У лікарні є кошти передбачені для проведення таких операцій. Біля пацієнта була жінка, яка опікувалася ним, поки він був у лікарні і він на неї склав заповіт. На скільки пам`ятає з родичів здається ніхто не приходить. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що [PERSON] їй сказав, що він дуже би хотів переписати цю хату на онука. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що вона прийшла з генеральним директором в палату, в неї вже був роздрукований бланк заповіту. Після цього жінка, яка була із заповідачем (відповідач по справі) надала його документи, паспорт і після цього вона попросила її вийти з палати. Вона вийшла, після цього залишилася вона і [PERSON] - генеральний директор. Після цього вони почали розмовляти із заповідачем, запитувати його як звати, скільки років. Йому було важко говорити, але був при свідомості і нормально нам відповідав. Запитали яке в нього є майно, кому хоче заповісти і чи є в нього родичі. Паралельно в заповіт вона вносила його паспортні дані. [PERSON] в цей час дала розпорядження щоб знайшли свідків. Це зайняло трохи часу, бо треба було заповнити 2 екземпляри. Коли знайшли свідків, дали їх паспорти, вона внесла їх паспортні дані у заповіт, потім вже їх закликали у палату, потім заповідача запитали кому саме він хоче заповісти своє майно, він відповів. Вона записала це в заповіт. Після цього вона прочитала заповіт в голос і дала на підпис заповідачу, йому було важко, ще й у двох екземплярах, але він підписав. Після цього дала на підпис свідкам, після свідків заповіт посвідчила генеральний директор. Один екземпляр залишився у заповідача, інший вона забрала, щоб відправити у архів. Ще коли закликали свідків, заповідач сказав кому він заповідає майно, то одна жінка свідок, сказала « Дядя [PERSON] шо ви таке робите», але він не зреагував. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що звернулася [PERSON] і повідомила інформацію про те, що у хірургічному відділенні лікарні перебуває особа у стані середньої важкості, який має бажання зробити заповіт. Разом із юрисконсультом лікарні вони прийшли у хірургічне відділення лікарні, зустрілися спочатку із завідувачем відділення, який проінформував, що стан пацієнта не є задовільний, більше того потребує оперативного втручання, яке могло понести і летальні наслідки. Після цього вони пішли у палату, разом із юрисконсультом і завідувачем відділення, через певний час було дійсно вияснено, що особа має бажання скласти заповіт. Вона посвідчила заповіт. В той час, коли заповнювався заповіт у палаті перебувала лише вона і юрисконсульт, потім були запрошені свідки, ще хтось із свідків, здається жінка, запитала що вони таке роблять, у вас ж є родичі, на що пацієнт у свідомості чітко підтвердив те, що він хоче зробити заповіт на користь [PERSON] . [PERSON] підписував повністю заповнений бланк у присутності свідків. Згідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, що батьком [PERSON] є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження видане повторно серія [NUMBER] . Зміна прізвище позивача з « [PERSON] » на « [PERSON] », підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] та свідоцтвом про зміну імені серія [NUMBER] , витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . Відповідно до листа КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня» від 11.07.2022 року № 1034, заповіт покійного [PERSON] , складено у двох примірниках, при свідках, які посвідчено посадовою особою КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня». Один із примірників, направлено до державного нотаріального архіву у Чернівецькій області для реєстрації у спадковому реєстрі, другий заповіт видано заповідачу. Згідно до виписки з медичної картки стаціонарного хворого № 3574/928 [PERSON] , знаходився у відділені з 07.09.2021 року по 10.09.2021 року з діагнозом серцева недостатність. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. Гостра кишкова необхідність. Хворий скаржився на біль в животі, нудота, блювоту, загальну слабкість. Дихання жорсте, ослабнене в нижніх відділах. Тони серця приглушені. Печінка не палькується в наслідок больового синдрому. Постановою приватного нотаріуса Дністровського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А., від 16.01.2023 року № 4/02-31 відмовлено [PERSON] , в отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на спадкове майн, що складається з слів заявника з житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами за [ADDRESS] у зв`язку із відсутністю документів, що посвідчують право власності, а також з надходження заяви про прийняття спадщини за заповітом від [PERSON] . На ухвалу суду про витребування до суду надійшла копія спадкової справи № 114/2021, яка заведена після смерті [PERSON] . Спадкова справа містить наступні документи: заяву про прийняття спадщини від [PERSON] ; свідоцтво про смерть [PERSON] ; довідку від 14.09.2021 року № 863 з якої вбачається, що [PERSON] , був зареєстрований та постійно проживав за адресою: [ADDRESS] по день смерті. Н день смерті в господарстві був зареєстрований та проживав один; свідоцтво про народження [PERSON] ; інформаційної довідки з спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спдщину); інформаційна довідка з спадкового реєстру (заповіту/спадкові договори); витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі спадкової справи 114/2021, після смерті [PERSON] ; заява про прийняття спадщини [PERSON] ; заповіт від 10.09.2021 року складений 13 год.10 хв., яким [PERSON] , все своє майно, заповів [PERSON] . Заповіт прочитано в голос та підписано власноручним підписом [PERSON] , заповіт посвідчено генеральним директором КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня» [PERSON] , заповіт записано з слів [PERSON] , прочитано вголос та ним підписано, також заповіт було складено у присутності свідків [PERSON] , та [PERSON] . Заповіт зареєстровано в реєстрі за № 2 та підписано у двох примірниках, один із яких надісланий на зберігання до Державного нотаріального архіву в Чернівецькій області. Матеріали справи також містять витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі від 17.09.2021 року. З якого вбачається, що заповіт № 2 який посвідчено генеральним директором КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня» [PERSON] , 10.09.2021 року заповідач [PERSON] , зареєстровано в реєстрі 17.09.2021 року. Відповідно до висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) № 139 від 23.09.2024 вбачається, що [PERSON] о 22:52 год. 07.09.2021 року надійшов на стаціонарне лікування в хірургічне відділення з травматологічними ліжками КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня». Діагноз при надходженні: Інший та не уточнений біль у ділянці живота. Хврий [PERSON] був клінічно, інструментально та лабораторно обстежений. На основі обстежень було встановлено діагноз: Гостра кишкова непрохідність. Ішемічна хвороба серця. Дифузний кардіосклероз. Серцева недостатність ІІ А, ФК ІІІ. У подальшому було уточнено, що у даному випадку має місце тонко кишкова непрохідність, проте причина цієї непрохідності не визначена. Хворому було запропоновано хірургічне лікування, від якого він відмовився. Лікуючим лікарем було зібрано комісію та оформлено акт (с. 17 медичної карти стаціонарного хворого) щодо відмови хворого від медичної допомоги. Підпису самого хворого цьому документі не зазначено. Із подальших щоденникових записів відомо, що стан хворого прогресивно погіршувався, відзначалась відсутність ефекту від консервативного лікування. Згідно до запису реаніматолога о 13:55 год. у хворого наступила зупинка серцевої діяльності та дихання. Проведені реанімаційні заходи не мали позитивного ефекту і о 14:25 год. 10.09.2021 було констатовано смерть хворого. З урахуванням поверхневого, стереотипного щоденникового запису стану хворого на ранок (час останнього огляду хворого хірурга не вказано) дня підписання правочину тобто 10 вересня 2021 року комісія експертів не вбачає можливості винести аргументоване судження щодо реального стану здоров`я хворого [PERSON] та стану його свідомості оскільки щоденникові записи не містять такої інформації. Відповідно, комісія експертів не має судово-медичних даних, які б дозволили формулювання доказової відповіді щодо збереження чи не збереження [PERSON] здатності до читання, усвідомлення прочитаного та підписання документів л 13:10 год. 10.09.2023 тобто незадовго до зупинки серцевої діяльності та дихання, які настали 13:55 год. Аналіз щоденникових записів у медичній карті стаціонарного хворого за № 3356/792 свідчить про те, що в них відсутні будь-які відомості щодо психічного стану [PERSON] за весь час його перебування на стаціонарному лікуванні в КПН «Хотинська багатопрофільна лікарня». За даних обставин неможливо надати об`єктивну експертну оцінку психічного стану [PERSON] загалом та на час складання заповіту 10.09.2021 року. З цих же причин неможливо надати відповідь на питання - чи міг громадянин [PERSON] під час складання заповіту 10 вересня 2021 року, виходячи з його стану здоров`я, усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків,передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи,поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів,поданих учасниками справи або витребуваних судому передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Визначення заповіту міститься в ч.1 ст.1233 ЦК України, а саме це особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ст.1233,1234 ЦК України). Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ч.1, ч.7 ст. 1252 ЦК України заповіт особи, яка перебуває на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також особи, яка проживає в будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, може бути посвідчений головним лікарем, його заступником з медичної частини або черговим лікарем цієї лікарні, госпіталю, іншого стаціонарного закладу охорони здоров`я, а також начальником госпіталю, директором або головним лікарем будинку для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю. Заповіти осіб, зазначених у частинах першій - шостій цієї статті, посвідчуються при свідках. Згідно до п.1 ч.1 ЗУ «Про нотаріат» заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю. Відповідно до ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про нотаріат» до нотаріально посвідчених заповітів (крім секретних) прирівнюються заповіти осіб, які перебувають на лікуванні у лікарні, госпіталі, іншому стаціонарному закладі охорони здоров`я, а також осіб, які проживають у будинках для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю, посвідчені головними лікарями, їх заступниками з медичної частини або черговими лікарями цих лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, а також начальниками госпіталів, директорами або головними лікарями будинків для осіб похилого віку та осіб з інвалідністю. Відповідно до п.1 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 червня 1994 р. № 419 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 6 липня 2006 р. № 940) посвідчувати заповіти і довіреності, що прирівнюються до нотаріально посвідчених (далі - заповіти і довіреності), відповідно до статей 245 і 1252 Цивільного кодексу України та статті 40 Закону України "Про нотаріат", мають право такі посадові, службові особи: головні лікарі, їх заступники з медичної частини або чергові лікарі лікарень, госпіталів, інших стаціонарних закладів охорони здоров`я, начальники госпіталів - заповіти осіб, що перебувають на лікуванні в таких закладах. Як вбачається із п.п. 15, 16, 18 вищевказаного Порядку, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Посадова, службова особа посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб у присутності свідків. Заповіт складається однією фізичною особою (крім заповіту, що складається подружжям). Заповіт складається у письмовій формі із зазначенням місця і часу його складення, дати та місця народження заповідача і підписується заповідачем власноручно. Заповідач може написати заповіт власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. Посадова, службова особа може на прохання заповідача записати заповіт з його слів власноручно або надрукувати за допомогою технічних засобів. У такому разі заповіт вголос зачитується заповідачем, який робить запис перед своїм підписом. Присутність не менш як двох свідків є обов`язковою умовою при посвідченні заповітів. Свідком може бути фізична особа, що має повну цивільну дієздатність. У заповіті зазначаються прізвище, ім`я та по батькові свідка, дата його народження, місце проживання, реквізити паспорта чи іншого документа, на підставі якого встановлено особу свідка. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. Заповіт складається і посвідчується у двох примірниках. Один примірник заповіту видається заповідачу. Другий примірник у той самий день передається до державного нотаріального архіву за постійним місцем проживання заповідача. Крім цього, пунктом 12 Порядку посвідчення заповітів і довіреностей, що прирівнюються до нотаріально посвідчених, встановлено, що Посадова, службова особа відмовляє у посвідченні заповіту чи довіреності, якщо: вчинення такої дії суперечить законодавству; не подано документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії; дія не підлягає вчиненню посадовою, службовою особою; у неї є сумніви у тому, що фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює значення, зміст, правові наслідки цієї дії або ця особа діє під впливом насильства; з проханням про вчинення нотаріальної дії звернулася недієздатна фізична особа або фізична особа, цивільна дієздатність якої обмежена. Суд, дослідивши копію заповіту покійного [PERSON] від 10.09.2021, встановлено, що він складено у двох примірниках, при свідках, який посвідчено посадовою особою КНП «Хотинська багатопрофільна лікарня». Один із примірників, направлено до державного нотаріального архіву у Чернівецькій області для реєстрації у спадковому реєстрі, другий заповіт видано заповідачу. Із вказаного заповіту також вбачається, що заповіт уголос прочитано заповідачем до його підписання у присутності двох свідків і власноручно підписаний ним, особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Крім цього, відповідності до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 1257 ЦК України передбачає вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. Положеннями п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що судам, відповідно до ст. 215 ЦК України, необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч.1 ст.219, ч.1 ст.220, ч.1 ст.224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч.2 ст.222, ч.2 ст.223, ч.1 ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду, відповідно до статей 215,216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання, оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач стверджував, що складений 10 вересня 2021 року його батьком заповіт, яким він заповів своє майно відповідачеві, є недійсним, оскільки заповіт якщо і підписаний її батьком, то це зроблено не свідомо та він не відображає волю померлого. Правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, визначенні статті 225 ЦК України. Частинами першої, другої цієї статті встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 № 7 визначено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, проведеною у справі експертизою не зроблено висновку про неспроможність [PERSON] в момент складення ним заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що саме по собі не є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним. Вказане також не підтверджується показами свідків, які були допитані в судовому засіданні. Суд, також встановив суперечливість і нелогічність показів свідка [PERSON] та враховуючи всі докази в сукупності досліджені судом та покази всіх інших свідків, критично ставиться до частини суперечливих показів [PERSON] . Суд, встановив, що однією із причин оспорення заповіту позивачкою є те, що вона вважала, що батько мав заповісти своє майно онукові або їй, і вона на це розраховувала, але він склав заповіт на [PERSON] . Фактично волевиявлення заповідача не співпало з бажанням позивачки. Тобто, під час розгляду справи не було встановлено належними і відповідними доказами того, що підписання заповіту [PERSON] не відповідало його волевиявленню, а тому суд приходить до висновку про недоведеність позивачкою обставин, на які вона посилалась в обґрунтування своїх позовних вимог. Жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт відповідає вимогам законодавства, оскільки було дотримано обов`язкову нотаріальну форму, а сам правочин відповідає волі спадкодавця та направлений на реалізацію його права власності в частині розпорядження належним йому майном, оскільки був підписаний з доброї волі за власним бажанням та з власної ініціативи власноручно спадкодавцем. Таким чином, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, з урахуванням висновку експерта (експертиза за матеріалами справи) № 139 від 23.09.2024, показів свідків, які були допитані у судових засіданнях, а також інших досліджених доказів, суд встановив, що в момент складання заповіту [PERSON] усвідомлював значення своїх дій і міг керувати ними, а отже відсутні правові підстави, для визнання складеного ним заповіту недійсним, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання заповіту недійсним слід відмовити.

Outcome: dismissed