Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 02 травня 2023 року інспектором поліції Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Кобилянським А.В. складено щодо нього постанову серії ЕАС №6928010 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП. Згідно фабули постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності серії ЕАС №6928010 від 02.05.2023, останній, цього ж дня, о 22-12 год. керував транспортним засобом «Hyundai Accent», д.н.з. [NUMBER] з непрацюючою лівою фарою в режимі ближнього світла в темну пору доби, чим порушив п. 31.4.3 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП. [PERSON] не погодився із складеною щодо нього постановою та звернувся до суду з позовом в порядку ст. 286 КАС України про скасування постанови серії ЕАС №6928010 від 02.05.2023. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04.10.2023 позов [PERSON] задоволено, скасовано постанову інспектора поліції Кобилянського А.В. серії №6928010 від 02.05.2023 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладеного адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., закрито провадження у справі. Постанова набрала законної сили. У зв`язку з цим, йому було завдано моральну шкоду. Моральна шкода виразилась в стражданнях, перенесених ним через термін незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, його приниження як водія, внесення інформації в облікові бази даних, змушення постійно виправдовуватися перед іншими працівниками Патрульної поліції у випадках його зупинки та перевірки. Він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, відсував себе приниженим та морально подавленим, у нього погіршився стан здоров`я, був поганий сон та занижена самооцінка як особистості. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь 50 000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди. 11.12.2023 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Шевченківського районного суду м. Києва Аббасовій Н.В. 12.12.2023 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва справу за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди - передано на розгляд до Солом`янського районного суду м. Києва за підсудністю. 11.03.2024 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 13.03.2024 року було відкрито провадження у справі та розгляд призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Позивачу судом було надіслано копію ухвали суду від 13.03.2024 року. Відповідачу судом було надіслано копію ухвали суду від 13.03.2024 року та копію позовної заяви із додатками, яку останній отримав 29.03.2024 року, про що свідчить штамп про отримання на супровідному листі. Відзив від відповідача до суду не надходив. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 02 травня 2023 року інспектором поліції Управління патрульної поліції в Житомирській області Департаменту патрульної поліції Кобилянським А.В. складено щодо [PERSON] постанову серії ЕАС №6928010 про притягнення до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 122 КУпАП. Згідно фабули постанови про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності серії ЕАС №6928010 від 02.05.2023, останній, цього ж дня, о 22-12 год. керував транспортним засобом «Hyundai Accent», д.н.з. [NUMBER] з непрацюючою лівою фарою в режимі ближнього світла в темну пору доби, чим порушив п. 31.4.3 ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 122 КУпАП. [PERSON] не погодився із складеною щодо нього постановою та звернувся до суду з позовом в порядку ст. 286 КАС України про скасування постанови серії ЕАС №6928010 від 02.05.2023. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 04.10.2023 позов [PERSON] задоволено, скасовано постанову інспектора поліції Кобилянського А.В. серії №6928010 від 02.05.2023 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП та накладеного адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340 грн., закрито провадження у справі. Постанова набрала законної сили. Отже, судовими рішеннями фактично установлено незаконність відповідних дій та рішень інспектора патрульної поліції щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного уповноваженою особою поліції. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідно до вимог статей 1167, 1174 ЦК України позивач вправі за рахунок коштів Державного бюджету України вимагати відшкодування моральної шкоди, яка виразилась у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього самого. Сам по собі факт неправомірного притягнення до адміністративної відповідальності в розумінні норм статті 1174 ЦК України є підставою для відшкодування заподіяної шкоди та свідчить про безумовні душевні страждання та моральні переживання фізичної особи внаслідок таких дій посадової особи державного органу. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Обґрунтовуючи підстави для звернення до суду позивач посилається на те, що посадові особи відповідача вчинили протиправні дії щодо нього, що підтверджено рішенням суду. Неправомірне притягнення до адміністративної відповідальності завдало позивачу моральних страждань, які виразились у порушенні його нормальних життєвих зв`язків та вимагало додаткових зусиль для організації життя, завдало стресів, що полягали з необхідністю доведення своєї правоти через незаконне притягнення до адміністративної відповідальності. Виходячи з наведеного вище, суд вважає доведеним факт наявності моральної шкоди, що завдана позивачу провадженням у справі про адміністративне правопорушення та незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, яке він не вчиняв. Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 2 000 грн. повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Водночас, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року № 901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17. У силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 2 000 грн. компенсації моральної шкоди. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з держави на користь позивача підлягає судовий збір в сумі 53,68 грн.

Outcome: partial