Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Позивачка [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя просить визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою: [ADDRESS] загальною площею 83,8 кв.м, житловою 29,6 кв.м; 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0799 га, кадастровий номер 4625382000:01:011:0026, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , поклавши судові витрати на відповідача. В обґрунтування позовних позивачка покликалася на те, що 18 лютого 1995 року вона уклала шлюб з [PERSON] . Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.08.2017 шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка змінила прізвище на дошлюбне [PERSON] . За час перебування у шлюбі сторони за спільні кошти набули у власність житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами [ADDRESS] . Право власності на зазначене будинковолодіння було зареєстроване за відповідачем. Після розірвання шлюбу вона виселилася із спірного будинку, однак у житлі залишилися її особисті речі та речі їх дітей, так як сторони домовилися, що після того, як діти досягнуть повноліття, будинок залишиться їм. В лютому 2024 року звернулася до відповідача з пропозицією продати будинок, щоб за вилучені кошти забезпечити дітей житлом. Однак відповідач на її пропозицію не погодився та почав категорично заперечувати той факт, що будинок є спільним майном подружжя. На даний час відповідач відмовляється добровільно поділити спільне майно, оскільки вважає, що записаний на його ім`я спірний житловий будинок належить лише йому. Таким чином, фактичне порушення права власності позивачки на вказане житло відбулося в лютому 2024 року, до цього часу випадків порушення її права на спірне домоволодіння з боку відповідача не було. Крім того, 06.12.2011 [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0799 га, кадастровий номер 4625382000:01:011:0026, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.04.2024. Таким чином, спірні будинок\~та земельна\~ділянка є\~об`єктами\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя.Згоди про\~поділ майна\~при розірванні\~шлюбу або\~компенсації коштів\~ за\~частку в\~майні подружжя\~вони не\~досягли,що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Відповідач не скористався правом на подання відзиву. Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст.\~174\~ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін та процесуальні рішення, постановлені по справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 травня 2024 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 17/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 05.06.2024 відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Розгляд справи постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначенням судового засідання на 20.06.2024. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 18/. Ухвалою суду від 20.06.2024 справу розглядом відкладено на 16.07.2024 у зв`язку із неявкою відповідача /а.с. 24/. Розгляд справи по суті відбувся 17.10.2024 за участі позивачки [PERSON] , її представника адвоката Турчин Ю.І. та відповідача [PERSON] . Узагальнення доводів сторін та інші процесуальні дії у справі. Позивачка [PERSON] та її представник адвокат Турчин Ю.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові, просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги заперечив. Вказав, що спірний житловий будинок є його особистою власністю, оскільки набутий ним за кошти, отримані від продажу квартири, в сумі 22000,00 доларів США, а земельна ділянка набута ним у результаті приватизації. Суд відповідно до вимог ч. 7 ст.\~81\~ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто, коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів, якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч. 3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх в апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Відтак суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 1995 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 31.08.2017 у справі №456/1927/17 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу позивачка змінила прізвище на дошлюбне [PERSON] /а.с. 7-8/. Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.04.2006, посвідченого державним нотаріусом Стрийської державної нотаріальної контори Костур У.Т. та зареєстрованого в реєстрі за № 1-2062, [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами [ADDRESS] /а.с. 9/. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.04.2024 право власності на зазначене будинковолодіння зареєстроване за відповідачем [PERSON] /а.с. 10-11/ Відповідно до технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого 23.09.2020 ФОП [PERSON] , загальна площа будинку [ADDRESS] становить 83,8 кв.м, житлова - 29,6 кв.м. До житлового будинку відносяться такі господарські будівлі та споруди: господарська будівля «А1» загальною площею 24,1 кв.м, сарай «Д1», сарай «Е1», вбиральня «Ж1», сарай «З1», вимощення «І», ворота № 2, огорожа № 3, огорожа № 5, огорожа № 6, огорожа № 7, водоколонка № 8 /а.с. 12-14/. Згідно з висновком про вартість майна від 16.04.2024, виготовленим ПП «Оціночна компанія «Апекс», ринкова вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] загальною площею 83,8 кв.м, житловою - 29,6 кв.м, становить 534200 грн /а.с. 15/. Крім того, судом встановлено, що 06.12.2011 [PERSON] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було надано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0799 га, кадастровий номер 4625382000:01:011:0026, що розташована за адресою: [ADDRESS] , про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 21.04.2024 /а.с. 10-11/. Згідно з висновком про вартість майна від 16.04.2024, виготовленим ПП «Оціночна компанія «Апекс», ринкова вартість земельної ділянки площею 0,0799 га, кадастровий номер 4625382000:01:011:0026, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , становить 134200 грн /а.с. 16/. Тобто, згадане нерухоме майно набуте в період перебування сторін у шлюбі. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відсутністю між ними домовленості щодо поділу спільного майна подружжя. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року в справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5\~ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. До спірних правовідносин, які виникли між сторони, підлягають застосуванню норми Сімейного кодексу\~України та Цивільного кодексу України. За правилом статті 60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63\~СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до частини першої статті 70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Наведена правова позиція відображена в постанові Верховного Суду від 04.11.2020 у справі № 662/1069/17. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно із частинами другою та третьою статті 372\~ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, які містяться у п. 23, 24 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Верховний Суд зазначає, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина четверта статті 71 СК України). Верховний Суд також зазначає, що у процесі поділу майна суди можуть одночасно застосовувати не один спосіб, а їх поєднання. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст.\~71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. При поділі майна суд виходить із того, що діючий кодекс передбачає, якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Оцінка доказів судом та висновки суду за результатами розгляду справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог шляхом надання доказів є однією з основних засад судочинства (стаття 129 Конституції України). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Надані позивачкою докази суд визнає належними та допустимими, достовірними і достатніми, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета позовних вимог, вони логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для поділу спільного майна подружжя. Так, судом беззаперечно встановлено, що майно, яке є предметом спору, а саме: житловий будинок за адресою: [ADDRESS] загальною площею 83,8 кв.м, житловою - 29,6 кв.м., є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки вказане майно набуте сторонами у зареєстрованому шлюбі. Судом враховано, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Проте, незважаючи на заперечення позовних вимог відповідачем, будь-яких належних та допустимих доказів придбання спірного житлового будинку відповідачем [PERSON] за його особисті кошти ним не подано та судом не здобуто. Враховуючи встановлені судом обставини та зазначені норми законодавства, суд дійшов висновку, що частки позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] в праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним із співвласників. Що стосується вимоги про поділ земельної ділянки, суд зазначає наступне. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 06.10.2021 у справі № 317/2520/19, приватизована земельна ділянка не відноситься до спільного майна подружжя, проте у випадку, якщо на ній знаходиться спільний будинок та у разі його поділу між подружжям та виділу конкретної частини, відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України до особи, яка не мала права на земельну ділянку, переходить це право у розмірі частки виділеного майна. Тому, оскільки частки позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] в праві спільної сумісної власності є рівними та становлять по 1/2 частині за кожним із співвласників, а тому вона набуває у відповідній виділеній частині право на земельну ділянку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності або право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього власника. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності іншої особи, відбувається одночасний перехід права власності на земельну ділянку. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 16.06.2020 в справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) зробила висновок, що «при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначена норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». Перехід майнових прав до іншої особи зумовлює перехід до неї і прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований відповідний об`єкт нерухомості, та частину земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування. Особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування всією земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача - власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості, розташованого на ній (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16). Таким чином, хоча [PERSON] , враховуючи його заперечення, й отримав у приватну власність шляхом приватизації земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , але оскільки розташований на цій земельній ділянці будинок є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, відтак до позивачки перейшло право власності й на 1/2 частину земельної ділянки, на якій цей будинок побудований, що відповідає принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній будинку. Враховуючи вищевикладене, житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,0799 га, кадастровий номер 4625382000:01:011:0026, що розташовані за адресою: [ADDRESS] є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуті сторонами в період шлюбу, їх частки у власності є рівними, а тому таке майно підлягає поділу, відтак є підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину спірного майна. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). А відтак інші доводи сторін не аналізуються судом та не спростовуються, оскільки на висновки суду про наявність підстав для задоволення позову не впливають. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. В п. 27 постанови №\~2\~Пленуму Верховного\~Суду України\~від 12.06.2009\~«Про застосування\~норм цивільного\~процесуального законодавства\~при розгляді\~справ у\~суді першої\~інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Таким чином, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів за власною ініціативою і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів. На підставі вищенаведеного суд дійшов переконливого висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджені належними доказами, яким надано правову оцінку в ході розгляду справи, а тому позов слід задовольнити з урахуванням встановлених судом обставин, а саме: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , та 1/2 частину земельної ділянки площею 0,0799 га, кадастровий номер 4625382000:01:011:60026, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищенаведене, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 3342,00 грн. Види робіт або послуг адвоката, витрат, про відшкодування яких у справі заявлено вимогу, мають відповідати умовам договору про надання правової допомоги, положенням Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» і процесуального закону (постанова Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 910/23210/17). Види судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації: гонорар адвоката за представництво в суді; послуги надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; витрати на збір доказів; вартість послуг помічника адвоката; витрати на прибуття до суду та очікування судового засідання; інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором (ст. 137 ЦПК України та ст. 19, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Разом з тим, порядок розподілу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, врегульовано статтями 141, 142 ЦПК України. Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому суд має оцінювати щодо відповідності зазначеним критеріям поведінку/дії/бездіяльність обох сторін. За змістом пункту 1 частини другої статті 137 ЦПК України здійснені стороною у справі судові витрати на правничу допомогу визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом установленого строку така заява залишається без розгляду. При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Оглядом матеріалів справи встановлено, що 22.01.2024 між позивачкою та АО «ГТ Правовий захист» було укладено Договір № 5/24 про надання правової допомоги /а.с. 37-39/. Відповідно до акту виконаних робіт від 18.07.2024 АО «ГТ Правовий захист» надав позивачці [PERSON] наступну правову допомогу: консультація (500 грн), адвокатський запит до ФОП [PERSON] (500 грн), адвокатський запит до Управління Держгеокадастру у Стрийському районі Львівської області (500 грн), підготовка позовної заяви про поділ спільного майна подружжя (2000 грн), представництво інтересів в суді (1500 грн), а всього 5000,00 грн /а.с. 40/. За надані адвокатом послуги [PERSON] на підставі рахунку № 05/24 від 18.07.2024 сплатила 5000,00 грн у повному обсязі, що підтверджується квитанцією від 18.07.2024 /а.с. 41-42/. Разом з тим, частиною четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який однак повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 у справі №910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише, якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У розумінні положень частини п`ятої статті 141 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. При цьому суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має\~права вирішувати\~питання про\~зменшення суми\~судових витрат\~на професійну\~правову допомогу,\~що підлягають\~розподілу,\~з власної\~ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Суд погоджується з доводами представника позивачки адвоката Турчин Ю.І. про те, що долучені до матеріалів заяви докази підтверджують надання адвокатом правової допомоги позивачці [PERSON] при розгляді справи № 456/2784/24. Відтак суд вважає, що витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5000,00 грн є співмірними із складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг. Предмет спору в даній справі є складним, потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, діючого законодавства та судової практики, а обсяг і складність складених процесуальних документів є значними. Таким чином, суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін, відсутність зі\~сторони відповідача\~клопотання про\~зменшення суми\~судових витрат, дійшов переконання, що заявлені представником позивачки до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн є співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачці, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (послуг), а тому є обґрунтованими. На підставі вищенаведеного, відповідно до ч. 1 ст.\~141\~ ЦПК\~ України з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Outcome: approved