Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

На адресу Приморського районного суду м. Одеси надійшли матеріали цивільної справи за позовною заявою [PERSON] , поданої в її інтересах представником адвокатом Головко М.С., до [PERSON] про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів у частці 1/4 (25 %) від усіх видів доходів, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з моменту звернення до суду до досягнення повноліття, щомісячно. Позовна заява обґрунтована тим, що 30.05.2014 \~ [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було зроблено відповідний актовий запис № 519. Від даного шлюбу позивач та відповідач мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Позивач з відповідачем не проживають разом з 2015 року. Будь-які спроби примиритися не дали бажаних результатів, оскільки у позивача та відповідача різні погляди на сімейне життя та обов`язки. Крім того, у позовній заяві представник позивача зазначила, що сторони не досягли жодних домовленостей щодо того, в який спосіб відповідач буде виконувати свій матеріальний обов`язок перед дитиною. Наразі відповідач зовсім не приймає участі у вихованні дитини та матеріально не забезпечує її. Тому, всі встановлені в законодавстві обов`язки по вихованню їх спільного сина - [PERSON] на даний час позивач виконує самостійно. У позовній заяві вказано, що аліменти відповідач нікому не платить, стягнень по виконавчим документам з відповідача не проводиться, інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків немає. Згідно автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу передано для розгляду судді Чорнусі Ю.В. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 23.07.2024 відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін та призначенням судового засідання на 19.08.2024. У судове засідання 19.08.2024 року сторони не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлялись. Від представника позивача-\~адвоката Головко М.С. до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача та про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач причини\~неявки до\~суду не\~повідомив.\~Клопотання та\~заяви до\~суду не\~подавав. Поштове відправлення із судовою повісткою, копією позовної заяви та ухвали суду, направлене відповідачу, повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Відповідач повідомлявся про дату, час та місце судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб сайті судової влади. Судове засідання відкладено на 12.09.2024 у зв`язку із неявкою сторін. У судове засідання 12.09.2024 року сторони не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлялись. Від представника позивача -\~адвоката Головко М.С. до суду 10.09.2024 надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача та позивача, про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач причини неявки до суду не повідомив. Клопотання та заяви до суду не подавав. Поштове відправлення із судовою повісткою, направлене відповідачу, повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». Судове засідання відкладено на 15.10.2024 у зв`язку із неявкою сторін. У судове засідання 15.10.2024 року сторони не з`явилися, про дату, місце та час судового засідання повідомлялись. Від представника позивача -\~адвоката Головко М.С. до суду 11.10.2024 надійшла заява про розгляд справи без участі представника позивача та позивача, про підтримання позовних вимог в повному обсязі. Відповідач причини неявки до суду не повідомив. Клопотання та заяви до суду не подавав. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце судового засідання шляхом розміщення оголошення на офіційному веб сайті судової влади. Поштове відправлення із судовою повісткою, направлене відповідачу, повернулось на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання». У зв`язку з неявкою учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, згідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Станом на момент розгляду справи інших заяв по суті справи не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682ск19) зазначив про те, що у разі, коли наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору. Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, наявні у справі, суд дійшов таких висновків. Згідно\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~\~ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1\~ст. 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»\~визначено, що суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих\~Конституцією\~і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» (далі Закону № 2402-III) кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону № 2402-III на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до вимог ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч.2 ст. 182 СК України). Згідно ч. 1\~ст. 78 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6\~ст. 81 ЦПК України\~доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30.05.2014 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , укладено шлюб, про що 30.05.2014 складено відповідний актовий запис № 519, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 8). Прізвище після державної реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON] , дружини [PERSON] . У шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , про що складено 15.09.2014 відповідний актовий запис № 9386, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції (а.с. 9). Доказів розірвання шлюбу на момент розгляду справи сторони не надали. Між сторонами на момент розгляду справи не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання дитини. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 23.12 2019 у справі № 344/10971/16-ц аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Суд враховує, що відповідач не скористався своїм правом щодо подання відзиву на позовну заяву, ним не надано доказів наявності у нього інших дітей, доказів надання матеріального забезпечення згідно із законом іншим особам, а також інших істотних обставин. Відповідно до\~ст. 184 СК України\~визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі здійснюється саме за заявою одержувача аліментів, однак позивач не заявляла вимогу про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі. За таких обставин, суд вважає вимогу позивача про стягнення аліментів у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов наступного висновку. Згідно з ч. 1\~ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 6\~ст. 141 ЦПК України\~якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів. Згідно п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, якщо його також не звільнено від сплати цих витрат. Таким чином, судовий збір за позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 1211,20 гривень підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Відповідно до\~статті 430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved