Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів - Головного управління Національної поліції, Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області з вимогами про відшкодування моральної шкоди. Просить відшкодувати їй за рахунок державного бюджету, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку в її користь грошові кошти, а саме: компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 336\~000 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 25 липня 2019 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.320, ч.2 ст.321 КК України. Вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2021 року її визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.320 КК України та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.321 КК України. Вона перебувала під слідством та судом з 25 липня 2019 року - з дати повідомлення про підозру по 24 листопада 2021 року року - дати постановления судом апеляційної інстанції ухвали про її невинуватість, тобто перебувала під слідством та судом 2 роки 4 місяці, загалом 28 місяців. Зазначає,\~що за\~весь вказаний\~період було\~грубо порушено\~її конституційні\~права в\~частині вільного\~вибору пересування,\~місця перебування,\~проживання (була\~обмежена у\~виборі місця\~проживання чи\~поїздок,\~стандартного графіку\~робочого часу,\~адже зобов`язана\~була регулярно\~відвідувати спочатку\~досудові органи\~слідства,\~а потім\~судові засідання в дати та час, визначені слідчим, прокурором та судом. Публічно було\~принижено її\~людську честь\~і гідність,\~зокрема,\~професійну,\~штучно,\~на кілька\~років позбавлено статусу вільного громадянина та присвоєно статус «обвинувачена», було втрачено її авторитет перед людьми. Вищевказані події суттєво вплинули на її ділову репутацію, можливість розвивати свою кар`єру, повноцінно працювати та жити, їй доводилося докладати масу додаткових зусиль, щоб організовувати щодня своє власне життя та життя своїх рідних людей, зокрема дітей, що призвело до погіршення або й позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Позивач надала клопотання, згідно якого просить справу розглянути без її участі, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача - Тернопільської обласної прокуратури у судовому засіданні позову не визнав, вважає його необґрунтованим, просить у задоволенні позовних вимог відмовити, вважає, що сам факт виправдального вироку не може бути достатньою підставою для відшкодування моральної шкоди без обґрунтування заподіяння такої шкоди належними доказами. У своєму відзиві Тернопільська обласна прокуратура зазначає, що відповідачі у справі є неналежними, у прохальній частині позовної заяви зазначається про відшкодування за рахунок Державного бюджету шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку компенсацію моральної шкоди. Така позовна вимога не підлягає до задоволення з огляду на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. З огляду на викладене, є неправильним зазначення про стягнення шляхом списання з відповідного казначейського рахунку. Також не підлягає до задоволення позовна вимога про відшкодування моральної шкоди, оскільки вона не доведена належними, достовірними та достатніми доказами. Сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, які конкретно дії (бездіяльність) спричинили моральні переживання та наскільки вони були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань (пункт 30 постанови Верховного Суду від 23.01.2020 у справі № 580/1617/19) Обставини морального переживання позивачки не конкретизовані, а описані загальними фразами, не зазначено у чому полягали її негативні переживання, яким чином вона проходила реабілітацію, яким саме заняттям у житі здійснено перешкоди досудовим розслідуванням, наскільки істотно був змінений звичний ритм життя тощо, а тому не можуть слугувати доказом її дійсного емоційного стану. Презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена. Наявність моральної шкоди не визнана прямим наслідком кожної протиправної поведінки, у разі наявності такої, а передбачене законом право на відшкодування - це процесуальна вимога щодо надання можливості доведення наявності шкоди, визначення її розміру та отримання через судовий розгляд відповідної компенсації. У долучених до позову судових рішеннях мова про моральний стан [PERSON] до чи під час досудового розслідування та розгляду кримінальної справи у суді не йдеться. При цьому, позивачка зазначає, що була обмежена у виборі місця проживання чи поїздок, стандартного графіку робочого часу, адже регулярно була зобов`язана відвідувати досудові органи слідства, судові засідання в дати та час, визначені спочатку слідчим, прокурором, а в подальшому суддею. Разом з тим, нею не вказується кількість викликів уповноваженими органами, про які вона згадує у позові, не надається документ, який встановлює заборону пересування чи будь-які інші докази порушення її права на пересування чи вибору місця проживання тощо. При цьому [PERSON] в порядку статті 208 КПК України не затримувалася, під вартою не перебувала, в межах досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження №12019210100000041 від 11.02.2019, будь-який запобіжний захід відносно неї не застосувався, обшуки в її житлі чи володінні не проводилися, арешт на її майно не накладалися, НСРД не проводилося, жодні обмеження стосовно її вільного пересування не застосовувалися. У межах проведення досудового розслідування вказаного кримінального провадження [PERSON] лише один раз допитувалася в якості підозрюваного (25.07.2019). Окрім того, у позовній заяві зазначається, що кримінальне переслідування суттєво вплинули на ділову репутацію, можливість розвивати свою кар`єру, повноцінно працювати та жити, [PERSON] довелося докладати масу додаткових зусиль, щоб організувати своє власне життя та життя своїх рідних людей, зокрема доньок [PERSON] та [PERSON] . Такі твердження позивачки є необгрунтовними та безпідставними, оскільки вона від роботи не відсторонювалася, увесь період перебування під слідством і судом продовжувала працювати на посаді бухгалтера КНП «Зборівська лікарня» Зборівської міської ради, жодних заходів дисциплінарного впливу з боку керівництва до неї не застосовувалося. Також факт проведення досудового розслідування не мав жодного впливу і на процес її дочки Яни до університету імені Тараса Шевченка, оскільки з позову вбачається, що вона вступила у навчальний заклад, а факт порушення стосовно її матері кримінального провадження не вплинув, і не міг вплинути на її право на освіту. Крім того, на час вступної компанії вирок Зборівського районного суду від 29.03.2021 про визнання [PERSON] невинуватою уже було ухвалено. Звернення позивачки до суду не доводить реального порушення її прав, при тому, що відсутнє посилання на докази, які б могли бути підтвердженням такого порушення. У жодному з документів, долучених до позову, не йдеться про моральний стан позивачки до та після початку кримінального переслідування, відповідно не може слугувати доказом завдання моральної шкоди особі. Всупереч статті 81 ЦПК України, позивачкою не надано належних, достовірних та достатніх доказів, які би підтверджували зміст заподіяної їй моральної шкоди; характер, обсяг і тривалість моральних страждань, наявність та істотність вимушених змін у її життєвих стосунках; причинно-насдідковий зв`язок між діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду та заподіяною позивачці моральною шкодою. Отже, загальні твердження про спричинення моральної шкоди не конкретизовані та не підтверджені жодними доказами. У спірних правовідносинах саме на позивачку покладено обов`язок доказування факту заподіяння моральної шкоди та обґрунтування її розміру. Предметом доказування у справах про відшкодування моральної шкоди у першу чергу є наявність факту спричинення моральної шкоди та подання на підтвердження цього відповідних доказів. При цьому кожне твердження позивачки про спричинення моральної шкоди повинно бути доведено відповідними доказами, а не лише доводами. Позивачка має надати суду певні докази, які б свідчили про те, що внаслідок її притягнення до кримінальної відповідальності настали певні негативні наслідки і їх настання пов`язане саме із притягненням до кримінальної відповідальності. Необгрунтованою є також і визначена [PERSON] сума моральної шкоди. Позивачка спершу оцінила розмір моральної шкоди у мінімальному розмірі на суму 187 600,00 гривень. Надалі, у заяві про збільшення позовних вимог вказано суму 336 000,00 грн, із застосуванням кратності. Однак, жодна із цих сум вказується без достатніх доводів та доказів, тому не є обґрунтованою. Представник відповідача - Головного управління Національної поліції в Тернопільській області позову не визнав, вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими, зазначає, що відповідачем надано лише копії судових рішень, однак не надано будь яких доказів у вигляді висновків фахівців, експертів, які б підтверджували наявність у позивача моральної шкоди, не надано жодних доказів понесення позивачем репутаційних втрат, наприклад негативного розголосу в засобах масової інформації, відмови осіб від співпраці з позивачем через перебування нею під слідством, не підтверджено доказами порушення конституційних прав в частині вільного пересування та місця перебування. Також не доведено та не надано розрахунку заподіяних моральних страждань. На думку відповідача сам факт наявності досудового розслідування не є доказом заподіяння позиву моральної шкоди. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги заперечив, просить у задоволенні позову відмовити. Представник відповідача Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області в судове засідання не з`явився, однак надав відзив на позов, згідно якого позовних вимг не визнає, зазначає, що на їх думку Головне управління Державної казначейської служби в Тернопільській області не є учасником спірних відносин, тобто є неналежним відповідачем у справі. Належним відповідачем є держава в особі Головного управління Національної поліції та Тернопільської окружної прокуратури. Крім цього зазначає, що розмір відшкодування шкоди визначено невірно, оскільки позивач пребувала під слідством та судом з 25 липня 2019 року - з дати повідомлення про підозру по 24 листопада 2021 року, тобто 27 місяців та 9 днів. Також вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на вимоги ч.1 ст.81 ЦПК України, оскільки не підтверджені доказами. Судом встановлено, що 25 липня 2019 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури повідомлено позивачку [PERSON] про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.320, ч.2 ст.321 КК України Вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2021 року у справі №599/1591/19 [PERSON] визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.320 КК України та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.321 КК України. Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора у даній справі залишено без задоволення, а вирок Зборівського районного суду Тернопільської області 29 березня 2021 року стосовно [PERSON] без змін. Ухвалою Верховного суду у справі №599/1591/19 касаційне провадження закрито у зв`язку відмовою прокурора від касаційної скарги. Таким чином позивач перебувала під слідством та судом з 25 липня 2019 року - дати повідомлення про підозру по 24 листопада 2021 року - дати постановления судом апеляційної інстанції ухвали про залишення вироку Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2021 року у справі №599/1591/19 без змін, тобто 28 місяців. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Таким спеціальним нормативно-правовим актом є Закон України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон). Статтею 1 Закону передбачено, що відповідно до положень цього закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. У наведених у статті 1 Закону випадках громадянинові відшкодовуюється, зокрема моральна шкода. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених Законом України від 01 грудня 1994 року № 266/94 ВР, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду (пункт 1 частини першої статті 2 цього Закону). Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частина 6 статті 4 вказаного Закону). У положеннях ч.ч.2,3 ст.13 цього Закону зазначено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Пункт 2 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41, визначає, що вищевказаний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові, зокрема, внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов`язані з цим обов`язки зазначених органів. Виходячи з вимог п. 17 вказаного вище Положення, передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Пленум Верховного Суду України у п. 14 Постанови «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4, зазнчає, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди у зазначених випадках та її розмір вирішується за заявою громадянина ухвалою суду першої інстанції, який розглядав кримінальну справу або якому вона мала бути підсудна. Розмір моральної шкоди в цих випадках визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. У п. 9 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України зазначено, що коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром зарплати, то суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. При цьому не можуть бути прийняті заперечення відповідача про те, що відповідачем не надано будь яких доказів щодо спричинення їй моральних страждань, зокрема експертів, які б підтверджували наявність у позивача моральної шкоди, а також, що здійснення досудового розслідування щодо позивачки не є підставою для відшкодування моральної шкоди, не підтверджено причинно-наслідкового звязку заподіяння моральної шкоди з діями відповідачів. Так, як вбачається з практики Європейського Суду з прав людини, заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, тобто при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом. Зокрема, рішенням від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» Європейський суд з прав людини присудив заявнику у відшкодуванні моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. Європейський суд з прав людини в п. 37 рішення у справі «Недайборщ проти російської федерації» (Скарга № 42255/04) від 1 липня 2010 року зазначив: «Суд нагадує свою постійну позицію про те, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс (в числі багатьох прикладів, рішення від 15 жовтня 2009 у справі «Antipenkov v. russia), скарга № 33470/03, § 82; Постанова Європейського Суду від 14 лютого 2008 у справі Pshenichnyy v. russia, скарга № 30422 / 03. Виходячи з аналізу вказаного законодавства стосовно відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та суду, роз`яснень щодо застосування цього законодавства, практики Європейського Суду з прав людини, враховуючи обставини справи, беручи до уваги, що початковим моментом реалізації функції обвинувачення є акт повідомлення особи про підозру - 25 липня 2019 року і до постановлення ухвали Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року, якою вирок Зборівського районного суду Тернопільської області 29 березня 2021 року стосовно [PERSON] залишено без змін, суд приходить до переконання, що позивачка має право на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди за 28 місяців перебування під слідством та судом. Таким чином, сам факт безпідставного перебування позивачки під слідством і судом доведений і внаслідок цього вона за визначенням зазнавала моральної шкоди. В результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури перенесла душевні страждання, зазнала моральних втрат, була позбавлена можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від людини додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди слід виходити з наступного: розмір моральної шкоди має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом, виходячи з такого розміру мінімальної зарплати, що діє на час розгляду справи. Щодо цього наявний правовий висновок Верховного Суду у справі №468/901/17-ц, викладений у постанові ід 04 грудня 2019 року Станом на дату ухвалення означеного рішення, розмір мінімальної заробітної плати становить 8000 гривень. Тому, з врахуванням обставин справи, виходячи з обсягу душевних страждань позивача, характеру немайнових втрат, яких вона зазнала, наявності вимушених змін у її життєвих стосунках, виходячи з засад виваженості, розумності, справедливості, враховуючи положення ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд приходить до висновку, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 224000 гривень, з розрахунку за 28 місяців. В ході підготовчого судового засідання позивач збільшила позовні вимоги, просить стягнути в її користь 336000 грн моральної шкоди, виходячи з розміру 1,5 мінімальної заробітної плати, тобто кратну 12000 грн в місяць, враховуючи її професійний досвід, кваліфікаційний рівень та рівень освіти. Суд не вбачає законних підстав для стягнення моральної шкоди з розрахунку 1,5 розміру мінімальної заробітної плати. Посилання у відзивах на не залучення до участі у справі належних відповідачів, є необґрунтованими з огляду на наступне. Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України). У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Згідно з правовим висновком, викладеним у пункті 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 року у справі №752/17832/14-ц, у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 року у справі №5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26.02.2019 року у справі №915/478/18 (пункт 4.20); від 27.02.2019 року у справі №761/3884/18 (пункт 33), від 26.06.2019 року у справі №587/430/16-ц (пункт 26), від 18.12.2019 року у справі №688/2479/16-ц (пункт 22), від 18.03.2020 року у справі №553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц (пункт 30)). Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. У пункті 10 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, «якщо відповідним законом чи іншим нормативним актом зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16). Таким чином позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення в користь позивачки 224000 гривень за рахунок державного бюджету України. В силу положень п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір за даними позовом не справляється, а тому розподілу між сторонами не підлягає.

Outcome: partial