Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

У провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває вищезазначена цивільна справа. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 16.10.2004 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що Виконавчим комітетом Катюжанської сільської ради Вишгородського району Київської області складено відповідний актовий запис № 17. Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 11.10.2021 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно у виді земельної ділянки, кадастровий номер 3221883201:08:144:0158, яка знаходиться під будинком за адресою: [ADDRESS] , оформлена на ім`я [PERSON] , та житловий будинок, що знаходиться на цій земельній ділянці. [PERSON] неодноразово звертався до [PERSON] з проханням щодо поділу вищезазначеного спільного майна подружжя, однак в досудовому порядку вирішити спір не вдалося. З урахуванням вищевикладеного, [PERSON] просив у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частини вищезазначених житлового будинку та земельної ділянки під ним. Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 30.05.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав шляхом подачі заяв по суті справи. Ухвалою суду від 17.09.2024 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Під час підготовчого провадження від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому [PERSON] визнала позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частини земельної ділянки, що знаходиться під цим будинком, [PERSON] не визнала та заперечила проти їх задоволення. [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначила, що вказана земельна ділянка є її особистою приватною власністю, оскільки була набута нею, хоча і під час шлюбу, однак внаслідок приватизації з земель державного і комунальної власності у межах норм безоплатної приватизації, що мала місце у період дії редакції ст. 57 СК України, яка відносила приватизовану земельну ділянку до особистої приватної власності одного з подружжя. З урахуванням вищевикладеного, [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити частково в частині поділу житлового будинку, а у задоволенні позовних вимог в частині поділу земельної ділянки відмовити. Від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якому зазначено, що спірна земельна ділянка знаходиться під житловим будинком, який є спільною власністю подружжя та проти поділу якого не заперечує відповідач [PERSON] . З урахуванням закріпленого у чинному законодавстві принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, [PERSON] у відповіді на відзив зазначив, що, хоча і земельна ділянка була приватизована [PERSON] у період, коли сімейне законодавство визначало такі земельні ділянки особистою приватною власністю подружжя, однак внаслідок поділу житлового будинку, який знаходиться на цій земельній ділянці та який є спільною майна подружжя, до [PERSON] переходить право власності на земельну ділянку у тій самій частці, що і право власності на житловий будинок. З урахуванням вищевикладеного, [PERSON] у відповіді на відзив просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У встановлений судом строк стороною відповідача заперечення проти відповіді на відзив не подавалися. У судове засідання сторона позивача та сторона відповідача не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення. До судового розгляду від представника позивача адвоката Гаращука С.В. та представника відповідача адвоката Худякова А.Г. надійшли клопотання, в яких вони підтримали раніше подані заяви по суті справи та просили розгляд справи проводити за відсутності сторін та їх представників. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на наявність клопотань сторін по справі про проведення судового розгляду за їх відсутності, а також враховуючи відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 49 ЦПК України крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи часткове визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог, суд за результатами розгляду матеріалів справи, дослідження письмових доказів у їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до наступних висновків. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні норми містить частина друга статті 372 ЦК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З рішення Вишгородського районного суду Київської області від 11.10.2021 року у справі № 363/3247/21 (а.с. 4), яке набрало законної сили 11.11.2021 року, судом встановлено, що з 16.10.2004 року по 11.11.2021 рік позивач та відповідач перебували в офіційно зареєстрованому шлюбі, який вказаним рішенням суду було розірвано. Вказані обставини сторонами не заперечувалися. За результатами дослідження рішення Катюжанської сільської ради № 188-19 від 16.05.2012 року (а.с. 5), Державного акту на право власності на земельну ділянку (а.с. 6), витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7, 13-14), технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок (а.с. 8-11), судом встановлено, що за період шлюбу відповідачу [PERSON] у грудні 2012 році із земель державної і комунальної форми власності в межах норм безоплатної приватизації надано земельну ділянку, кадастровий номер 3221883201:08:144:0158, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,1143 га, за адресою: [ADDRESS] , а у вересні 2017 році на цій земельній ділянці подружжям побудовано та введено в експлуатацію житловий будинок [ADDRESS] . Між сторонами відсутній спір щодо правового режиму житлового будинку [ADDRESS] як спільного майна подружжя та необхідності здійснення його поділу у порядку, запропонованому у позові. Позовні вимоги в цій частині були визнані [PERSON] . За результатами дослідження матеріалів справи судом не встановлено жодних інших обставин, які б давали можливість прийти до інших висновків. У зв`язку з цим позовні вимоги в частині поділу житлового будинку [ADDRESS] підлягають задоволенню. У той же час між сторонами наявний спір щодо правового режиму земельної ділянки, кадастровий номер 3221883201:08:144:0158, на якій розташований вищезазначений житловий будинок. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України (у редакції чинній на момент судового розгляду) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року статтю 61 СК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Вказана норма набула чинності з 08 лютого 2011 року, однак була виключена на підставі Закону України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» № 4766 від 17 травня 2012 року, який набрав чинності 13 червня 2012 року. Натомість статтю 57 СК України доповнено пунктом 5 частини першої, згідно з яким особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації. Із урахуванням вказаних змін до СК України правовий режим приватизованої земельної ділянки змінювався. При цьому тільки в період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, в тому числі приватизації, визнавалась спільною сумісною власністю подружжя; до 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. Аналогічний висновок по застосуванню норм Закону України «Про внесення зміни до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя» від 11 січня 2011 року зроблений в постановах Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі № 1311/832/12 (провадження № 61-6409св18), від 12 листопада 2018 року в справі № 753/6139/14-ц (провадження № 61-27342св18) і від 12 червня 2019 року в справі № 409/1959/15-ц (провадження № 61-14257св18), від 12 серпня 2020 року в справі № 626/4/17 (провадження № 61-29004св18). Судом встановлено, що відповідач [PERSON] набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер 3221883201:08:144:0158 внаслідок її безоплатної приватизації після 12.06.2012 року. Згідно з частиною першою статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). У частині першій, четвертій статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Системний аналіз змісту статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований, відповідно до якого визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року в справі № 689/26/17 дійшла висновку, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, необхідно враховувати те, що норма статті 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства». Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року в справі 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що "земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України". Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені також у постанові КЦС ВС від 26.05.2021 року у справі № 648/3137/15-ц, від 18.10.2021 року у справі № 504/3831/19, від 17.06.2022 року у справі № 663/2343/19. Таким чином, хоча спірна земельна ділянка кадастровий номер 3221883201:08:144:0158 і була набута відповідачем [PERSON] у порядку безоплатної приватизації у період дії положень сімейного законодавства, що визначало таке майно особистою приватною власністю одного з подружжя, однак оскільки на цій земельній ділянці знаходиться житловий будинок, що є спільним майном подружжя та підлягає поділу між ними, проти чого сторона відповідача не заперечувала, то до [PERSON] також переходить право власності на цю земельну ділянку у розмірі частки права власності спільного будинку відповідно до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України. З урахуванням вищевикладеного, позовні вимоги в частині поділу земельної ділянки кадастровий номер 3221883201:08:144:0158 також підлягають задоволенню. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2020 року у справі № 565/495/18 (провадження № 61-1539св19) вказано, що "поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі". Згідно з усталеною судовою практикою застосування статті 71, статті 365 ЦК України суд визначає ідеальні частки подружжя в майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, якщо один із подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій. При цьому визнання права на ідеальну частку у майні без його виділу в натурі є поділом майна подружжя у розумінні частини першої статті 71 СК України (постанова Верховного Суду від 04 жовтня 2023 року в справі № 691/1240/18). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. З позовної заяви вбачається, що судові витрати позивача по справі складаються з: витрат на сплату судового збору за подання позовної заяви (15\~140 грн. 00 коп.). На момент ухвалення судового рішення стороною позивача не заявлено про наявність будь-яких інших судових витрат. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного судові витрати, які понесені позивачем та які складаються зі сплати судового збору, підлягають стягненню з [PERSON] . Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved