Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

[PERSON] в особі представника [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із заявою про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, у якій просить зобов`язати Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі - Банк) надати інформацію, яка перебуває у його володінні, в саме відомості у паперовому вигляді щодо власника банківського карткового рахунку № [NUMBER] , його власне ім`я, прізвище та по батькові, код платника податків та місце реєстрації. В обґрунтування заяви зазначає, що 1 серпня 2023 року [PERSON] через рекламне агентство «МКОВ», в особі директора, укладено усну угоду про надання рекламних послуг та внесено передплату на наданий останнім картковий рахунок № [NUMBER] , який розміщено у Банку на суму 2000 грн, з такими платежами: 1 серпня 2023 року - 700 грн, 7 серпня 2023 року - 300 грн 15 серпня 2023 року - 1000 грн. Однак, в обумовлені сторонами строки замовлення виконано не було і громадянин на ім`я [PERSON] , який представився керівником рекламного агентства «МКОВ», відмовився повертати вказану суму коштів, надавати будь-які документи на підтвердження господарської діяльності вказаного рекламного агентства та не повідомив свого повного імені. 4 вересня 2023 року адвокат заявника здійснив запит до Банку з метою отримання інформації про особу, на рахунок якої було перераховано зазначені кошти. 7 вересня 2023 року Банк повідомив, що відповідно до пункту 1 частини 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність» інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається на запит або письмового дозволу відповідної юридичної або фізичної особи. Таким чином, заявник стверджує, що з метою належного оформлення позовної заяви про стягнення з невстановленої особи вказаної суми коштів, існує необхідність в отриманні інформації яка містить банківську таємницю щодо цієї особи, у зв`язку з чим подано заяву до суду. Ухвалою якої від 30 вересня 2024 року заяву прийнято до розгляду та відкрито окреме провадження у справі, яку призначено до розгляду у заритому судовому засіданні, згідно з вимогами статті 349 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). У судове засідання заявник та його представник не з`явились, надали суду заяву про розгляд справи без їхньої участі. Представник Банку в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про поважні причини такої неявки суд не повідомляв. У зв`язку з неявкою сторін в судове засідання, фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась, згідно з вимогами частини 2 статті 247 ЦПК України. На підставі вимог частини 2 статті 349 ЦПК України суд вважає, що неявка сторін не перешкоджає розгляду даної справи. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини та зміст спірних правовідносин, перевіривши надані докази, суд дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що згідно з платіжними інструкціями, які містяться в матеріалах справи, [PERSON] перерахував 1 серпня 2023 року 700 грн, 7 серпня 2023 року 300 грн і 15 серпня 2023 року 1000 грн, а всього 2000 грн на картковий рахунок № [NUMBER] , який розміщений у вказаному Банку. Дану суму, як стверджує заявник, перераховано за надання рекламних послуг агентством «МКОВ» в особі керівника на ім`я [PERSON] , на підставі укладеної між ними усної угоди від 1 серпня 2023 року. Після здійснення вказаного перерахунку, обумовлені усною угодою послуги не виконані, а повні дані про особу, яка такі послуги зобов`язалась виконати, не відомі. Оскільки у заявника виникла необхідність подання позову до суду з метою повернення вказаних коштів, він звернувся до суду із заявою про розкриття банківської таємниці щодо карткового рахунку № [NUMBER] , на який такі кошти перераховано. Інформація про ймовірного власника вказаного карткового рахунку необхідна заявнику для встановлення особистих даних і визначення відповідача у цивільній справі, тобто з метою належного оформлення позовної заяви та подальшого звернення до суду. Суд, з підстав вказаних вище, формально вбачає наявність спору про право, який розглядається в порядку позовного провадження, оскільки самим заявником зазначено про те, що метою встановлення факту - є підтвердження даних про особу, до якої виникає право позовної вимоги у порядку цивільного судочинства. Разом з цим, виходячи із засад (принципів) цивільного судочинства, а також способів захисту, які застосовуються, суд бере до уваги вимоги статей 2 та 5 ЦПК України і визначає найбільш ефективний спосіб захисту права позивача шляхом ухвалення рішення по суті вимоги. До такого висновку, суд приходить з огляду на те, що спори у порядку цивільного судочинства розглядаються між певними суб`єктами - сторонами, які мають визначені процесуальним законом права і обов`язки. У порядку загального позовного провадження, це позивач і відповідач. В окремому провадженні, це заявник та заінтересована особа. Разом з цим, із заяви вбачається відсутність можливості у заявника встановити особу, до якої може бути пред`явлений позов в порядку позовного провадження, що у свою чергу і слугувало підставою для звернення із цією заявою в окремому провадженні. Так, предметом судового контролю при розгляді справ про розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб, є наявність підстав (мети її використання та обґрунтування необхідності отримання) для розкриття такої інформації і визначених законом повноважень у заявника вимагати її розкриття. Встановлення судом відсутності підстав для розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, або повноважень у заявника вимагати її розкриття є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в задоволенні заяви, а не відмови у відкритті провадження у справі. На цьому наголосив Верховний Суд у постанові від 4 вересня 2024 року по справі №757/53921/23-ц. Отже, суд вважає за доцільне розглянути дану справу, визначивши найбільш ефективний спосіб захисту сторін, шляхом розгляду заяви в порядку статті 349 у сукупності з вимогами статті 350 ЦПК України. Згідно з пунктом 11 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Порядок розкриття банками інформації, яка містить банківську таємницю, регулюється Главою 12 Розділу IV ЦПК України. Відповідно до статті 347 ЦПК України, заява про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи у випадках, встановлених законом, подається до суду за місцезнаходженням банку, що обслуговує таку юридичну або фізичну особу. Згідно із статті 348 ЦПК України, у заяві до суду про розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи має бути зазначено: найменування суду, до якого подається заява; ім`я (найменування) заявника та особи, щодо якої вимагається розкриття інформації, яка містить банківську таємницю, їх місце проживання або місцезнаходження, а також ім`я представника заявника, коли заява подається представником; найменування та місцезнаходження банку, що обслуговує особу, щодо якої необхідно розкрити банківську таємницю; обґрунтування необхідності та обставини, за яких вимагається розкрити інформацію, що містить банківську таємницю, щодо особи, із зазначенням положень законів, які надають відповідні повноваження, або прав та інтересів, які порушено; обсяги (межі розкриття) інформації, яка містить банківську таємницю, щодо особи та мету її використання. Відповідно до статті 1076 ЦК України, банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта. Відомості про операції та рахунки можуть бути надані тільки самим клієнтам або їхнім представникам. Іншим особам, у тому числі органам державної влади, їхнім посадовим і службовим особам, такі відомості можуть бути надані виключно у випадках та в порядку, встановлених законом про банки і банківську діяльність. Порядок розкриття банківської таємниці встановлений Законом України «Про банки та банківську діяльність». Частинами 1-3 статті 60 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо діяльності та фінансового стану клієнта, яка стала відомою банку у процесі обслуговування клієнта та взаємовідносин з ним чи третім особам при наданні послуг банку, є банківською таємницею. Банківською таємницею, зокрема, є: відомості про банківські рахунки клієнтів, у тому числі кореспондентські рахунки банків у Національному банку України; операції, які були проведені на користь чи за дорученням клієнта, здійснені ним угоди; фінансово-економічний стан клієнтів; системи охорони банку та клієнтів; інформація про організаційно-правову структуру юридичної особи - клієнта, її керівників, напрями діяльності; відомості стосовно комерційної діяльності клієнтів чи комерційної таємниці, будь-якого проекту, винаходів, зразків продукції та інша комерційна інформація; інформація щодо звітності по окремому банку, за винятком тієї, що підлягає опублікуванню; коди, що використовуються банками для захисту інформації; інформація про фізичну особу, яка має намір укласти договір про споживчий кредит, отримана під час оцінки її кредитоспроможності. Інформація про банки чи клієнтів, що збирається під час проведення банківського та валютного нагляду, становить банківську таємницю. Відповідно до частини 1 статті 61 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банки зобов`язані забезпечити збереження банківської таємниці шляхом: обмеження кола осіб, що мають доступ до інформації, яка становить банківську таємницю; організації спеціального діловодства з документами, що містять банківську таємницю; застосування технічних засобів для запобігання несанкціонованому доступу до електронних та інших носіїв інформації; застосування застережень щодо збереження банківської таємниці та відповідальності за її розголошення у договорах і угодах між банком і клієнтом. Згідно із пунктом 2 частини 1 статті 62 Закону України «Про банки і банківську діяльність», інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками, зокрема, за рішенням суду. Порядок та обсяги розкриття Національним банком та банками інформації, яка містить банківську таємницю, визначаються Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, які затверджені Постановою Правління Національного банку України від 14 липня 2006 року № 267 (далі - Правила НБУ № 267). Згідно з пунктом 1 Глави 3 Правил НБУ № 267 банк розкриває інформацію, що становить банківську таємницю, на письмовий запит власника або з його письмового дозволу в обсязі, визначеному в такому письмовому запиті або дозволі. Пунктом 11 цих Правил визначено, що банк у разі надходження до нього запиту про надання інформації, що становить банківську таємницю, зобов`язаний розкрити цю інформацію або дати мотивовану відповідь про неможливість надання відповідної інформації протягом 10 робочих днів із дня отримання вимоги, якщо інші строки не встановлені законодавством України. Згідно з пунктом 14 Правила НБУ № 267 Банки, за запитом уповноважених державних органів та осіб, визначених у Законі про банки, надають у паперовому або електронному вигляді згідно з вимогами, викладеними в додатку до цих Правил, інформацію щодо банківських рахунків клієнтів та операцій, проведених на користь чи за дорученням клієнта, серед яких, операції без відкриття рахунків, а саме відомості на конкретно визначену дату або за конкретний проміжок часу та стосовно конкретної юридичної або фізичної особи, фізичної особи-підприємця про: наявність рахунків; номери рахунків; інформацію про унікальні ідентифікатори та/або номери емісійних платіжних інструментів; залишок коштів на рахунках; операції списання з рахунків та/або зарахування на рахунки; призначення платежу; ідентифікаційні дані контрагента (для фізичних осіб - прізвище, власне ім`я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків України; для юридичних осіб - повне найменування, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ); номер рахунку контрагента; інформацію про унікальні ідентифікатори та/або номери емісійних платіжних інструментів контрагента; єдиний ідентифікатор Національного банку України (далі - код ID НБУ) надавача платіжних послуг контрагента; найменування надавача платіжних послуг контрагента. Отже, виходячи з вимог Правил НБУ № 267, заявник не позбавлений можливості звернутися до Банку із заявою про розкриття банківської таємниці щодо себе та вказаної у заяві операції, а саме про перерахування 1 серпня 2023 року 700 грн, 7 серпня 2023 року 300 грн і 15 серпня 2023 року 1000 грн на картковий рахунок № [NUMBER] . Таким чином, на підставі пункту 14 вказаних Правил, можливо дізнатися про списання з рахунків та/або зарахування на рахунки цієї суми коштів, призначення платежу, ідентифікаційні дані контрагента (для фізичних осіб - прізвище, власне ім`я та по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків України, а для юридичних осіб - повне найменування, ідентифікаційний код за ЄДРПОУ), номер рахунку контрагента тощо. Саме у такий спосіб, після встановлення даних щодо здійсненого переказу коштів зі свого карткового рахунку, заявник може дізнатися дані про контрагента - власника карткового рахунку № [NUMBER] . Іншого способу отримати відомості, які містять банківську таємницю стосовно контрагента за цією банківською операцією у порядку цивільного судочинства не передбачено, а тому у [PERSON] не має підстав і повноважень вимагати розкриття банківської таємниці в порядку Глави12 Розділу IV ЦПК України. Крім того, із зазначених заявником обставин можуть убачатися ознаки кримінального правопорушення, у зв`язку з чим заявник не позбавлений можливості звернутися із відповідною заявою до правоохоронних органів. При цьому після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, органами досудового розслідування можуть бути ініційовані клопотання про отримання дозволу на тимчасовий доступ до речей і документів, що містять банківську таємницю. Таким чином, заява [PERSON] не може розглядатися в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства, оскільки розкриття банківської таємниці, як правомірна правова дія, може відбуватися виключно на підставах та у порядку, передбаченими законом. Відповідно до частини другої статті 350 ЦПК України, якщо під час судового розгляду буде встановлено, що заявник вимагає розкрити інформацію, яка містить банківську таємницю, щодо юридичної або фізичної особи без підстав і повноважень, визначених законом, суд ухвалює рішення про відмову в задоволенні заяви. За таких обставин, оцінюючи надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про неможливість розкриття інформації, що містить банківську таємницю у правовий спосіб, який обрано заявником.

Outcome: dismissed