Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

У жовтні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути з кожної з відповідачів на користь позивача аліменти в розмірі частини, з усіх видів (заробітку) відповідачів, щомісячно, починаючи з дня подання позову і довічно. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідачки є його доньками, і ухиляються від покладеного на них обов`язку допомагати своєму батьку, який потребує кошти для належного харчування та лікування, проте в силу того, що позивач є пенсіонером, має ІІІ групу інвалідності, не може забезпечувати себе самостійно. Також позивач зазначав, що єдиним його доходом є пенсія, розмір якої є недостатнім для проживання. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2023р. відкрито провадження по справі за правими спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 березня 2024р. продовжено розгляд цивільної справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, просив суд позов задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачки, про час та місце розгляду справи оповіщалися в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили, своїх представників до суду не направили, у встановлений судом строк відзив на позов не подавали. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, і відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення позивача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. За змістом ч. 1, 3 ст. 172 СК України, дитина, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що відповідачки: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] є доньками позивача [PERSON] , [INFO] , від різних шлюбів. Судом встановлено, що позивач, перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в м. Києві та отримує щомісяця пенсію по інвалідності - ІІІ група, (станом на липень 2024р. розмір пенсії складає - 2980,0 грн.), а також страхові виплати, внаслідок часткової втрати працездатності (станом на липень 2024р. - сума виплат складає щомісяця 1863,69 грн.). Згідно довідки Спеціалізованої МСЕК від 23 листопада 2009р. позивачу при визначені умов та характеру праці: заборонені роботи, з підняття важких речей. Також судом встановлено, що на праві власності позивачу належить дві однокімнатні квартири, за адресою: [ADDRESS] ; [ADDRESS] . Повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги (ч. 1 ст. 202 СК України). Тлумачення ст. 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків виникає на підставі сукупності наступних умов: 1. Походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення). 2. Непрацездатність матері, батька. 3. Потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Отже, зобов`язання повнолітніх дітей утримувати своїх батьків не виникає в разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. За змістом ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Непрацездатними вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. При вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі лише коли буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено частиною першою статті 204 СК України. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Отже, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків необхідно враховувати, що таке право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей, виникає за умови непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Майновий стан дітей впливає на розмір аліментів і не є підставою для звільнення від обов`язку утримувати матір, батька. Право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 16 квітня 2018р. у справі № 759/1315/17. Водночас наявність доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, не свідчить про те, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Правовий висновок висловлений у постанові від 05 вересня 2019р. у справі № 212/1055/18, у постанові від 26 лютого 2020р. у справі № 233/4252/18, у постанові від 02 жовтня 2019р. у справі № 301/1359/16. Судом встановлено, на виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 15 липня 2024р., - Головне управління ДПС в Одеській області повідомило суд, що з січня 2021р. по травень 2022р. відповідачка [PERSON] отримувала щомісяця соціальні виплати в розмірі 860,0 грн.; інших доходів не мала; з липня 2022р. по теперішній час відсутні будь-які відомості про доходи сторони; - Головне управління ДПС в м. Києві повідомило суд, що з лютого 2021р. по червень 2024р. відповідачка [PERSON] отримує щомісяця соціальні виплати, які станом червень 2024р. становлять 1854,0 грн. щомісяця, інших доходів не має. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи розмір доходів сторін по справі, а також наявність на праві власності у позивача нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позивач не має потреби у матеріальній допомозі, враховуючи його майновий стан та сторони відповідачів, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, при цьому судом враховано, що позивач, ухилявся від сплати аліментів на молодшу доньку, і аліменти з нього стягувались примусово, на підставі виконавчого листа № 2-2294 від 11 вересня 2003р. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994р., статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідачів не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed