Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що він є клієнтом відповідача, мав відкритий картковий рахунок № [NUMBER] і видану платіжну карту № [NUMBER] . 01.05.2024 року з рахунку позивача було списано грошові кошти на загальну суму 119\~850 гривень 00 копійок, комісію в сумі 2\~872 гривні 99 копійок та відрахування на благодійні внески в сумі 08 гривень 12 копійок. Стверджуючи, що позивачка не давала згоди на вчинення вказаних операцій, жодним чином нікого не уповноважувала на їх вчинення, нікому не розголошувала персональних даних і даних карткового рахунку, нікому картку не передавала (картка знаходиться у неї), нікому не передавала жодних кодів чи паролів, не вчиняла інших дій, які можна сприйняти як винні дії клієнта банку, що в свою чергу свідчить про те, що вона своїми діями на сприяла тому, щоб з її рахунку несанкціоновано списали кошти, позивач вважає, що грошові кошти списані наведеними вище платіжними операціями, є такими що здійснені поза його волею. У підсумку, посилаючись на відповідні положення банківського законодавства, позивач вважає незаконними такі дії відповідача та просить стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в сумі 122\~731 гривень 11 копійок та зобов`язати відповідача списати нараховані за період з 01 травня по 05 липня 2024 року проценти в розмірі 98\~647 гривень 40 копійок (а.с. 1 11). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. 08 вересня 2024 року судом отримано відзив на позов за змістом якого представник просив відмовити в задоволенні позову з тих підстав, що банк діяв відповідно до Умов і Правил надання банківських послуг, банк здійснював автентифікацію користувача, а відповідальність за вчинені операції покладається на власника рахунку; також, зазначив, що в даному випадку позивач не довів протиправності поведінки відповідача (а.с. 46 53). 07 жовтня 2024 року судом отримано додаткові пояснення представника позивача у яких останній зауважив, що до відзиву не надано жодного доказу вини позивачки та банк не підтвердив, що позивачка своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції щодо перерахування грошових коштів з її карткового рахунку, оскільки переказ коштів, розміщених на картковому рахунку позивача було здійснено без використання платіжної карти (а.с. 71 80). 17 жовтня 2024 року судом отримано письмові пояснення представника відповідача якими повідомлено суду про те, що за результатами проведення службової перевірки, встановлено обставини перерахування грошових коштів позивачки на загальну суму 119 850 гривень 00 копійок шляхом їх переказу через додаток «Приват24» на картку № [NUMBER] яка належить [PERSON] ; також, відповідно до аналізу пристроїв з яких 01.05.2024 року здійснювались входи в аккаунт «Приват24» клієнта [PERSON] , окрім традиційного для клієнта пристрою SMA307FN|SAMSUNG (IMEI 25796830A2EDE0DE), інших нетипових пристроїв не встановлено; пароль і логін аккаунта «Приват24» клієнта [PERSON] до моменту блокування аккаунту спеціалістами банку при її зверненні до банку, не змінювався, а тому, 01.05.2024 року вхід в аккаунт «Приват24» клієнта [PERSON] було здійснено з типового для клієнта пристрою з коректним вводом логіну та паролю (фінансовий номер клієнта не змінювався) та зібрані в ході перевірки дані банківських комплексів свідчать про проведення спірних операцій саме клієнтом [PERSON] (а.с. 82 85). Ухвалою суду від 23 жовтня 2024 року залишено без розгляду клопотання представника позивача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 138). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Позивач є клієнтом відповідача і мав відкритий картковий рахунок № [NUMBER] і видану платіжну карту № [NUMBER] . Під час розгляду справи вказану обставину сторони визнали і не оспорили. Із наданих сторонами на підтвердження своїх доводів і заперечень виписок по рахунку судом встановлено, що 01.05.2024 року з рахунку позивача було списано грошові кошти на загальну суму 122\~731 гривня 11 копійок (а.с. 17, 18, 86 87). Вирішуючи справу по суті, суд керується наступними положеннями спеціального законодавства. Відповідно до статті 55 Закону України Про банки і банківську діяльність відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Згідно із п.14.3. ст.14\~Закону України\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні» порядок проведення емісії електронних платіжних засобів та здійснення операцій із їх використанням, у тому числі обмеження щодо порядку емісії та здійснення операцій із їх використанням, визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України. Загальні вимоги Національного банку до емісії банками-резидентами, філіями іноземних банків електронних платіжних засобів і порядок здійснення операцій з їх використанням визначені Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженим постановою Правління Національного банку\~України від\~05\~листопада 2014\~року №\~705. У пунктах 14.1., 14.8 та 14.12 ст. 14 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні передбачено, що електронний платіжний засіб може існувати в будь-якій формі, на будь-якому носії, що дає змогу зберігати інформацію, необхідну для ініціювання електронного переказу. Банк та користувач укладають договір щодо порядку та умов використання електронного платіжного засобу. Банк перед\~укладенням договору\~зобов`язаний\~ознайомити користувача з\~умовами договору\~про використання\~електронного платіжного\~засобу (далі\~у цій статті\~-\~договір!,\~ознайомити з\~тарифами на\~обслуговування електронного\~платіжного засобу та\~правилами користування\~електронним платіжним\~засобом.\~Банк зобов`язаний забезпечити викладення цієї інформації в доступній формі й розмістити її в доступному для користувача місці, а також надати на його вимогу в письмовій або електронній формі. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності з ч. 2. ст. 639 Цивільного кодексу України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Позивачу було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку та встановлено кредитний ліміт, що не заперечується позивачем. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно із цією статтею договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому; друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до п. 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з пунктом 14.12. статті 14\~Закону України\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів в\~Україні» та пунктом 1 розділу VI Положення № 705 користувач зобов`язаний використовувати електронний платіжний засіб відповідно до вимог законодавства України та умов договору, укладеного з емітентом, і не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права або повноважень. Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач зобов`язаний\~контролювати рух\~коштів за\~своїм рахунком\~та повідомляти емітента про\~операції,\~які не\~виконувалися користувачем.\~Відповідно до\~п.7\~розділу X Положення №\~705\~контроль за\~рухом і\~цільовим використанням\~коштів за\~рахунками користувачів з\~використанням електронних\~платіжних засобів\~здійснюється власниками\~цих рахунків. За змістом п.6 розділу VI Положення № 705 та п.14.6. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Як встановлено судом, 01.05.2024 року вхід в аккаунт «Приват24» клієнта [PERSON] було здійснено з типового для клієнта пристрою з коректним вводом логіну та паролю (фінансовий номер клієнта не змінювався) та зібрані в ході перевірки дані банківських комплексів свідчать про проведення спірних операцій саме клієнтом. Отже, вказана операція по рахунку позивача була здійснена через віддалені канали банківського обслуговування через «Приват24». Враховуючи те, що треті особи для здійснення платіжних операцій, не мали б змоги зробити це, не знаючи паролю входу до системи «Приват24», паролів відомих лише позивачу, усіх даних банківської картки позивача (номер, дату, статичний та динамічний пароль, пін коду картки), слід зробити висновок пре то, що позивачем не було\~дотримано вищенаведених вимог спеціального законодавства щодо\~забезпечення збереження\~інформації необхідної\~для авторизації\~клієнта через відпалені канали банківського обслуговування. Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що вона «не давала згоди на вчинення вказаних операцій, жодним чином нікого не уповноважувала на їх вчинення, нікому не розголошувала персональних даних і даних карткового рахунку, нікому картку не передавала (картка знаходиться у неї), нікому не передавала жодних кодів чи паролів, не вчиняла інших дій, які можна сприйняти як винні дії клієнта банку, що в свою чергу свідчить про те, що вона своїми діями на сприяла тому, щоб з її рахунку несанкціоновано списали кошти, позивач вважає, що грошові кошти списані наведеними вище платіжними операціями, є такими що здійснені поза його волею». Натомість, за результатами проведення службової перевірки достовірно встановлено 01.05.2024 року вхід в аккаунт «Приват24» клієнта [PERSON] було здійснено з типового для клієнта пристрою з коректним вводом логіну та паролю (фінансовий номер клієнта не змінювався) та зібрані в ході перевірки дані банківських комплексів свідчать про проведення спірних операцій саме клієнтом [PERSON] , а тому, суд приходить довиновку про те, що обставини перерахування грошових коштів позивачки на загальну суму 119 850 гривень 00 копійок шляхом їх переказу через додаток «Приват24» було правомірно здійснено через аккаунт «Приват24» клієнта [PERSON] без протиправних дій банку. При цьому, за розголошення ПІН-коду картки несе відповідальність клієнт банку. У даному випадку грошові кошти з картки позивача було переведено через Інтернет банкінг «Приват24». Для того, щоб здійснити вхід до Приват24 необхідно знати пароль входу або ж у випадку його зміни знати ПІН-код будь-якої своєї активної картки. Тобто, без розголошення (передачі чи повідомлення) особою ПІН-коду своєї картки іншій особі, неможливо скористатись за стосунком Приват24. Згідно із статтями 1066 і 1068\~ПК України за договором банківського рахунку банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрямки використання грошових коштів та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Банк зобов`язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом. Відповідно до статті 1073\~ПК України встановлено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. За правилами ст.\~1074\~ПК України обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, що значаться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом. Крім того, порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, передбачений Положенням про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання,\~затвердженим Постановою\~Правління Національного банку\~України від\~5\~листопада 2014\~р.\~№ 705\~,\~в розділі\~6 якого викладені загальні вимоги до безпеки здійснення платіжних операцій та управління ризиками. Зокрема, пунктом 3 розділу VI Положення передбачено, що банк зобов`язаний у спосіб передбачений договором: 1) повідомляти користувача про здійснення операцій з використання електронного платіжного засобу; 2) забезпечити користувачу можливість інформувати банк про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжної операції, які не виконувалися користувачем; 3) реєструвати та протягом строку, передбаченого законодавством України для зберігання, електронних документів. Зберігати інформацію, що підтверджує факт інформування банком користувача та користувачем банку; 4) Банк у разі невиконання обов`язку з інформування користувача про здійснення операції з використання електронного платіжного засобу несе ризик збитків від здійснення таких операцій. В той же час, користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції які не виконувалися користувачем ( п. 5). Отже, вищевказані норми Закону України\~«Про платіжні\~системи та\~переказ коштів\~в Україні» та Положення «Про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням» підлягають застосуванню лише в тому разі, якщо користувач (платник!\~не вчинив\~дій або\~не допустив\~бездіяльності,\~які сприяли\~незаконному використанню інформації,\~яка дає\~змогу ініціювати\~платіжні операції\~(неналежні\~перекази! якшо у\~здійсненні неналежного\~переказу винен\~не тільки\~ініціатор переказу,\~а й\~платник,\~то вищевказані норми права не можуть бути застосовані. Натомість, під час розгляду справи позивачем не доведено, що грошові кошти було переведено без його волевиявлення та здійснено не за його власним бажанням. Наявність кримінального провадження за цим фактом, на переконання суду не свідчить про неправомірність дій банку у вказаних правовідносинах. Також, суд керується правовими висновками постанови Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 522/22780/15-ц відповідно до яких суди не\~взяли до\~уваги,\~шо саме\~на позивача\~покладено обов`язок\~нерозголошення (нерозкриття)\~інформації за\~рахунком в\~результаті використання\~клієнтом паролів.\~ПІН-кодів, СУУ-кодів, як і\~обов`язок\~повідомлення банку\~в разі\~втрати,\~викрадення платіжної\~картки та\~розголошення.\~Таким чином,\~враховуючи,\~шо операція\~з переказу коштів була\~здійснена в\~мережі Інтернет\~з використання реквізитів\~платіжної картки,\~у тому\~числі СУУ-коду, які відомі\~тільки власнику картки, банк не повинен нести відповідальність за дану операцію.. Оскільки операція щодо спірного переказу грошових коштів була здійснена із використанням реквізитів платіжної картки, у тому числі номеру карти, ПІН-коду, СУУ-коду, які мають бути відомі тільки позивачу як власнику картки, суд приходить до висновку, що банк не повинен нести відповідальності за дану операцію. Пунктом 9 розділу VI Положення «Про порядок емісії електронних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням», затвердженого постановою Правління Національного банку України 05 листопада 2014 року № 705, встановлено, що користувач не несе відповідальності за здійснення платіжних операцій, якщо електронний платіжний засіб було використано без фізичного пред`явлення користувачем та/або електронної ідентифікації самого електронного платіжного засобу і його користувача, крім випадків, якщо доведено, що дії чи бездіяльність користувача призвели до втрати, незаконного використання ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15. У зв`язку із цим, з урахуванням вищезазначених положень закону, слід зробити висновок, що саме позивач, як власник банківського рахунку, несе відповідальність за здійснення платіжних операцій. Пунктами 2, 5 розділу VI Положення № 705 встановлено, що користувач зобов`язаний надійно зберігати та не передавати іншим особам електронний платіжний засіб, ПІН та інші засоби, які дають змогу користуватися ним. Користувач зобов`язаний контролювати рух коштів за своїм рахунком та повідомляти емітента про операції, які не виконувалися користувачем. Відповідно до п.7 розділу X Положення № 705 контроль за рухом і цільовим використанням коштів за рахунками користувачів з використанням електронних платіжних засобів здійснюється власниками цих рахунків. За змістом п. 6 розділу VI Положення № 705 та п. 14.6. ст.14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу та/або платіжних операцій, які він не виконував, зобов`язаний негайно повідомити банк або визначену ним юридичну особу в спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач, а з часу повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій за електронним платіжним засобом користувача несе банк. Крім того, суд не приймає до уваги та відхиляє усі наведені за змістом позовної заяви доводи позивача щодо викладених ним обставин неправомірних дій відповідача, оскільки такі доводи позивача не спростовують вищенаведені норми спеціального законодавства, що регулюють правовідносини в сфері надання банківських послуг та здійснення грошових платежів через мережу Інтернет із застосуванням спеціальних банківських додатків. Отже, під час розгляду справи судом не встановлено факту неправомірних дій відповідача, внаслідок яких з рахунку позивача було списано грошові кошти на загальну суму 122\~731 гривня 11 копійок. Як наслідок, у суду відсутні правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача вказаної суми грошових коштів. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено факту безпідставного списання відповідачем грошових коштів. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. Воднораз, обґрунтовуючи дане судове рішення, суд керується нормою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, згідно із яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed