Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

17 березня 2023 року [PERSON] , від імені та в інтересах якого діє представник адвокат Тараненко М.О., звернувся до Шосткинського міськрайонного суду Сумської області з позовом до [PERSON] , в якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача за рішенням Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2020 року у справі 589/2905/20 на утримання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на тверду грошову суму у розмірі 2272 гривень, щомісячно, але не менше як 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мотивуючи свої вимоги, позивач зазначив, що наразі змінився його матеріальний стан таким чином, що він невзмозі сплачувати аліменти в присудженому судом розмірі. У позивача хворіє баба, витрати на лікування якої несе позивач. Крім того, 19.02.2023 року отримав порання, в зв`язку з чим потребує хірургічного втручання. Посилаючись на вищевказане просить змінити спосіб стягнення аліментів, змінивши розмір аліментів шляхом зміни способу стягненняя аліментів. 30 листопада 2023 року від представника відповідача адвоката Островської Г.В. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про зміну способу стягнення аліментів на дитину. В обґрунтування відзиву зазначено, що позивачем не надано жодного доказу його неспроможності сплачувати аліменти в присудженому судом розмірі, оскільки у нього не змінився, а ні матеріальний, а ні сімейний стан. Жодні доводи позивача не підтверджені документально і не дають пістав для зміни розміру аліментів. Тому, у задоволенні позову просить відмовити. Разом з цим, просить стягнути з позивача на користь відповідача документально підтверджені судові витрати пов`язані з правовою допомогою у розмірі 3000 грн. Позивач в судове засідання не з`явився. Від представника позивач [PERSON] надійшла заява, в якій він просить суд проводити розгляд справи без його участі та участі позивача. Відповідач в судове засідання також не з`явилась. Від представника відповідача [PERSON] надійшла заява, в якій вона просить суд проводити розгляд справи без її участі та участі відповідача. Проти задоволення позову [PERSON] заперечує. При винесенні рішення просить врахувати обставини викладені у відзиві на позовну заяву та стягнути з позивача понесені відповідачем документально підтверджені витрати на правову допомогу. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із фотокопії свідоцтва про народження, серія [NUMBER] , виданого 13 вересня 2017 року Шосткинським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] , про що 13 вересня 2017 року складено відповідний актовий запис №312, і її батьками є: батько [PERSON] , мати [PERSON] . (а.с.7) В своїй позовній заяві позивач зазначає, що шлюб між ним та відповідачкою по справі розірвано та стягнуто з нього на користь відповідача аліменти на утримання дитини, [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, згідно рішення Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 25 листопада 2020 року, у справі 589/2905/20. Вказана обставина не оспорювалась і на спростована відповідачем по справі. Разом з цим, суд не бере до уваги наданий позивачем витяг з Державного реєстру судових рішень, оскільки з нього не зрозуміло хто є учасниками справи, щодо якої винесено судове рішення. Клопотання про витребування копії рішення суду у вищевказаній справі позивачем заявлено не було. Так, позивач просить змінити визначений судом розмір аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів, які стягують на утримання доньки, посилаючись на ст. 192 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Згідно із ч. 1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось з них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, зменшення розміру аліментів можливе при настанні певних умов, доведення яких є підставою для перегляду визначеного судом розміру аліментів. Зі змісту позовної заяви та наданих суду доказів вбачається, що не зазнав будь-яких змін сімейний стан платника аліментів: він не одружувався, у нього не народжувалися діти тощо. Крім того, суд не може взяти до уваги твердження позивача з приводу того, що він вимушений нести тягар утримання всієї своєї родини, зокрема, матеріально забезпечувати лікування баби, не надавши при цьому, а ні довідки про склад сім`ї, а ні документів підтверджуючих родинні відносини, а ні довідки про доходи. Що стосується стану здоров`я, то позивач також не надав суду будь-яких даних про те, що в нього було поранення і він потребує будь-якого лікування чи хірургічного втручання, як це зазначено у позовній заяві. В свою чергу відповідач надала до суду довідку до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААВ №268142, з якої вбачається, що [PERSON] є інвалідом третьої групи, безтерміново. (а.с.32) Відомостей щодо зміни прізвища відповідача з « [PERSON] », на « [PERSON] » суду не надано. Відповідач, відповідно до фотокопії довідки Управління праці та соціального захисту населення Шосткинської міської ради від 23 листопада 2023 року №2958, на обліку в управлінні праці та соціального захисту населення не знаходиться, не одержує соціальних допомог станом на 23 листопада 2023 року. (а.с.34) Вищевказані дані свідчать про те, що майновий стан позивача не змінився таким чином, що це позбавило його можливості утримувати дитину на відповідному рівні. Тим більше, що позивач хоча і не вказує на те, що має офіційний стабільний дохід, однак цієї ж обставини і не спростовує. Частиною 1 ст. 141 СК України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Частиною 2 ст. 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Предметом їх основного піклування є найкращі інтереси дитини. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Статтею 51 Конституції України та статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»). Враховуючи зміст ст.181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, погіршення матеріального становища батька, у зв`язку з народження другої дитини може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У відповідності до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення. З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. 08 липня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року за №2037-VIII, яким внесені зміни до ч. 2 ст. 182 СК України та визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.1, 2 ст.77 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами підтвердження погіршення його майнового, сімейного стану. Виходячи із справедливих й розумних критеріїв, беручи до уваги, що відповідач, є батьком малолітньої дитини, і як батько, він зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, і є обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Враховуючи, що заявлений розмір аліментів в силу частини 2 статті 182 СК України є мінімальним гарантованим розміром аліментів, а позивачем не доведено погіршення майнового стану, тому суд вважає, що позивачу слід відмовити у задоволенні його позовних вимог. Щодо стягнення з позивача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява №19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: - надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; - складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; - представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: - розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При розгляді клопотання про стягнення витрат на правничу допомогу суд застосовує ряд критеріїв (дійсність, обґрунтованість, розумність, реальність, пропорційності, співмірність) та факти на підтвердження таких критерії (складність справи, значення справи для сторін, фінансовий стан сторін, ринкові ціни адвокатських послуг і т.п.)(Велика Палата Верховного Суду Справа №755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року) Велика Палата Верховного суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16 зробила висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні такого клопотання, оскільки на підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем до суду не надані підтверджуючі докази, а саме: квитанція про сплату таких витрат, тим більше, що п.4.1. договору про надання правової допомоги від 29 листопада 2023 року укладеного між [PERSON] та адвокатом Островською Г.В. зазначено, що гонорар встановлений за домовленістю сторін та розмір становить 3000 грн, сплачується після набрання рішення законної сили. Отже, на час розгляду справи відповідач витрат пов`язаних з правничою допомогою не понесла, а від так клопотання задоволенню не підлягає. Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а в задоволенні позову відмовлено, відтак судові витрати судом не розподіляються.

Outcome: dismissed