Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

До Іллічівського міського суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , [PERSON] в якому, з урахуванням уточнень (т.1 а.с.1-4, т.2 а.с.242-243, т.3 а.с.27-34), просить: - виселити [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житла; - виселити [PERSON] з житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житла; - стягнути з відповідачів у солідарному порядку судові витрати. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , [INFO] . За життя, спадкодавець [PERSON] заповіт не складала. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшов житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 197,0 кв.м., житловою площею 147,4 кв.м, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Іллічівською міською державною нотаріальною конторою 05.10.1978 за реєстровим №2-3732, зареєстрованого 20.06.1979 в БілгородДністровському міжміському БТІ та технічного паспорту, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» Чорноморською міської ради Одеської області 15.09.2017 року. Також до складу спадщини увійшла земельна ділянка, кадастровий номер 5110800000:04:016:0112, площею 0,0759 га, у тому числі з угіддями: 0,0233 га багаторічні насадження; 0,0034 га багаторічні насадження; 0,0492 га під житловою забудовою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Спадщину [PERSON] прийняла у зв`язку з відмовою її матері [PERSON] , спадкоємця першої черги за законом та доньки померлої [PERSON] , на користь позивача. Згідно довідки про склад сім`ї від 22.03.2021 року в даному домоволодінні зареєстровано чотири особи: сини [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , відповідач [PERSON] , та позивач, як власник. Позивач наголошує на тому, що її брат [PERSON] , проживає в даному домоволодінні з цивільною дружиною [PERSON] , які без її дозволу користуються комунальними послугами, які не сплачують, предметами вжитку, господарчими будівлями та земельною ділянкою. Вважає, що відповідачі провокують конфлікти, вчиняють відносно позивача та її дітей психологічне насильство, погрожують вбивством, приводять до подвір`я будинку друзів, руйнують та знищують майно. Наполягає на тому, що відповідачі своєю поведінкою створюють нестерпні умови для сумісного проживання, на будь-які зауваження реагують нецензурною лексикою, систематично порушують правила співжиття, внаслідок чого вона не може належним чином здійснювати користування та розпорядження домоволодінням. Також, позивач звертає увагу, що не заперечує, проти того щоб відповідач [PERSON] проживав у літній кухні належного їй домоволодіння та з її дозволу міг проводити із іншими особами спільне дозвілля, а щодо відповідача [PERSON] вважає, що вона не має права проживати у її житловому будинку за вищевказаною адресою та без її згоди перебувати на території домоволодіння. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] , в якій просять визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26 жовтня 2017 року, яке видане на ім`я [PERSON] . Зустрічний позов обґрунтовують тим, що свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 197,0 кв.м., який належав спадкодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Іллічівською міською державною нотаріальною конторою 05.10.1978, містить майно, яке не належало спадкодавцю на день відкриття спадщини, оскільки спірний житловий будинок, мав меншу площу, зокрема, 25,1 кв.м. та спадкодавець [PERSON] за її життя право власності на житловий будинок зі збільшеною площею у 197,0 кв.м. не зареєструвала в установленому законом порядку. А у технічній документації на спірний житловий будинок відсутні відомості про самовільне будівництво, вказаний будинок та господарчі споруди були побудовані до 05.08.1992. На підставі викладеного, позивачі просили зустрічний позов задовольнити та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 26.10.2017, видане приватним нотаріусом Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області Бурлаченко І.К. (т.2 а.с.220-223). При розгляді справи позивач та її представник позовні вимоги з підстав викладених у позові підтримали у повному обсязі, зокрема, пояснили, що позивач є власником житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Її брат, відповідач [PERSON] та його цивільна дружина [PERSON] проживають у зазначеному будинку, користуються комунальними послугами, які не сплачують, предметами вжитку, господарчими будівлями та земельною ділянкою. Звернули увагу на те, що відповідачі провокують конфлікти, вчиняють відносно позивача та її дітей психологічне насильство, погрожують вбивством, приводять до подвір`я будинку друзів, руйнують та знищують майно, чим створюють нестерпні умови для сумісного проживання, систематично порушують правила співжиття. Вважають, що виселення відповідачів без надання їм іншого житла є ефективним засобом захисту їх прав власності, оскільки будинок є необхідним для проживання сім`ї позивача. Зустрічний позов просили залишити без задоволення у зв`язку із його необґрунтованістю та пропуском звернення позивачів до суду за захистом своїх прав. В ході розгляду справи відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник позовні вимоги [PERSON] не визнали, у їх задоволенні просили відмовити, зокрема, пояснили, що у спірному будинку [PERSON] зареєстрований з 24.07.1985. У 1978 році їх із [PERSON] батьки, придбали спірний будинок, проте він був оформлений на спадкодавця [PERSON] . Наразі у спірному будинку він займає кімнату, площею 18 кв.м., користується кухнею та санвузлом. При житті його матері та батька, він надавав 1000 грн. на оплату комунальних послуг, а після їх смерті вказані кошти надає позивачу. Окрім того, проводив будівельні роботи по оздобленню будинку, за життя їх із сестрою матір`ю [PERSON] . Зазначає, що позивач вчиняє усі можливі дії для того щоб позбавити його житла, зокрема, провокує конфліктні ситуації, звертається до поліції, де надає неправдиві дані щодо нього та [PERSON] , його цивільної дружини. Звертає увагу, що вимоги ст.116 ЖК України він не порушує. Зустрічний позов просили задовольнити, посилаючись на обставини того, що право власності на збільшену площу будинку спадкодавець [PERSON] не набула. При розгляді справи треті особи [PERSON] та [PERSON] вимоги позивача за первісним позовом підтримали повністю та просили їх задовольнити, правом на подання письмових заяв до суду не скористались. Суд вислухавши пояснення сторін, вивчивши письмові докази долучені до матеріалів справи, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Положеннями ч.1 ст.13, ч.2 ст.264 ЦПК України \~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.1, 7 ст.80 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що згідно довідок про склад сім`ї виданих виконавчим комітетом Чорноморської міської ради Одеської області №15-750 від 22.03.2021, Олександрівської селищної адміністрації Іллічівської міської ради Одеської області №2361 від 19.10.2007, №2222 від 23.10.2019 в домоволодінні по [ADDRESS] зареєстровані та проживають: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , - сини позивачки, відповідач [PERSON] , з 24.07.1985 року, та власник [PERSON] , з 07.04.1983 року (т.1 а.с.7, 61-63). З фотокопій свідоцтв про народження та смерть вбачається, що батьки [PERSON] та [PERSON] , тобто [PERSON] помер [INFO] , мати [PERSON] померла [INFO] (т.1 а.с.56-60). Фотокопіями квитанцій АТ КБ «Приватбанк», товарних чеків, фототаблиць встановлено, що батьки позивача [PERSON] , [PERSON] придбавали будівельні матеріали для будівництва будинку по [ADDRESS] . Позивач приймала участь у будівництві спірного будинку, придбавала інвентар, оплачувала комунальні послуги за газопостачання, електроенергію, водопостачання у період з 11.07.2020 по 14.08.2021 (т.1 а.с.122-183). Заявами до органів поліції, витягу з ЄРДР, звернення до Олександрівської селищної адміністрації від 12.10.2021 встановлено, що [PERSON] неодноразово, 27.07.2020 року, 14.08.2020 року зверталась до органів поліції та місцевого самоврядування з заявами на протиправні дії [PERSON] , проте рішень про притягнення відповідача до адміністративної, кримінальної відповідальності, або застосування заходів громадського впливу позивачем суду не надано. Разом із тим, з заяв відповідача до органів поліції від 07.08.2020 також вбачається, що відповідач звертався до поліції з заявами щодо сестри, позивача [PERSON] , про те, що вона звинувачувала його співмешканку у крадіжці грошей, повідомила заявнику, що за гроші здійснить дії щодо його виселення зі спірного будинку (т.1 а.с.6, 8-11, 88-89, 185). Актом за підписом сусідів, посвідчених головою Олександрівської селищної адміністрації від 08.06.2021, характеристикою голови Олександрівської селищної адміністрації №722, трудовою книжкою [NUMBER] , військовим квитком № [NUMBER] , довідкою командира ВЧ [NUMBER] від 16.07.2019, службової характеристики від 11.05.2021 встановлено, що відповідач [PERSON] , є військовослужбовцем з 16.11.2016 року, за період проходження служби в ЗС України характеризується позитивно. Проживає у будинку [ADDRESS] , займає кімнату та кухню, між ним та його сестрою [PERSON] відбуваються конфлікти з приводу користування кухнею. Відповідач є спокійним та врівноваженим, шкідливих звичок не має, користується повагою серед сусідів, неодружений, заяв та скарг від населення не надходило (т.1 а.с.90-93, 196-200, 208-215). Відповідно до квитанцій АТ КБ «Приватбанк», ПУМБ за період з 17.01.2021 по 23.10.203, фототаблиць вбачається, що відповідач [PERSON] , за життя його бабусі та батьків приймав участь у будівництві домоволодіння, оплачував послуги зв`язку, електропостачання, водопостачання, за адресою місця проживання по [ADDRESS] (т.1 а.с.64-86, т.3 а.с.46-82). Згідно матеріалів спадкової справи №27/2017, відкритої після померлої [PERSON] , 25.02.2017, матеріалів інвентаризаційної справи КП «Бюро технічної інвентаризації» м.Іллічівська встановлено, що спадкоємець за законом першої черги, донька [PERSON] відмовилась від прийняття спадщини після смерті матері на користь [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після померлої бабусі. 28.09.2017 [PERSON] приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області видала на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМЕ 651689, зареєстроване у реєстрі за №1398 на земельну ділянку, кадастровий номер 5110800000:04:016:0112, площею 0,0759 га, у тому числі з угіддями: 0,0233 га багаторічні насадження; 0,0034 га багаторічні насадження; 0,0492 га під житловою забудовою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 26.10.2017 [PERSON] приватний нотаріус Чорноморського міського нотаріального округу Одеської області видала на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМІ 289997, зареєстроване у реєстрі за №1714 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 197,0 кв.м., житловою площею 147,4 кв.м, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Іллічівською міською державною нотаріальною конторою 05.10.1978 за реєстровим №2-3732, зареєстрованого 20.06.1979 в БілгородДністровському міжміському БТІ та технічного паспорту, виданого КП «Бюро технічної інвентаризації» Чорноморською міської ради Одеської області 15.09.2017. Матеріали спадкової справи не містять відомостей про звернення відповідача (позивача за зустрічним позовом) [PERSON] до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини, постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій також відсутні (т.1 а.с.23-25, т.2 а.с.5-79, 128-188, 244-248). Щодо первісного позову [PERSON] про виселення відповідачів без надання іншого житла, то суд зазначає наступне. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі статтями 15,16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини першої\~третьої статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначені норми матеріального права передбачають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальною для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, відповідно до ч.2, 3 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Приписами ч.1 ст.98 ЖК України встановлено, що наймач жилого приміщення та члени його сім`ї, які проживають разом з ним, можуть за взаємною згодою дозволити тимчасове проживання в жилому приміщенні, що є в їх користуванні, інших осіб без стягнення плати за користування приміщенням (тимчасових жильців), в тому числі опікуна чи піклувальника, який не є членом сім`ї наймача. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі),що йому належить,користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ч.1, 2 ст.156 ЖК України). Права членів сім`ї власника житла є похідними від прав власника. З припиненням прав власника, припиняють і права членів його сім`ї. Новий власник безумовно має право ставити питання про виселення членів сім`ї колишнього власника житла. Згідно із ч.4 ст.9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ч.1 ст.116 ЖК України визначено, що якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Отже для застосування цієї норми необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття; неодноразове вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали результатів. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи. Отже, у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника відповідно до усталеної практики ЄСПЛ. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Правова позиція Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Це право охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У рішенні ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (Заява №30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займане або створене. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків і з конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v.Russia), заява №58255/00). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява №19009/04). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v.Ukraine), заява №39948/06). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява №20082/02). Навіть якщо\~законне право\~на зайняття\~приміщення припинено,\~особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява №7205/02; зазначене вище рішення в справі «МакКенн проти Сполученого Королівства»; рішення від 15 січня2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06; та рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява №3572/06). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy), заява №33202/96). Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Матеріалами справи встановлено, що у первісному позові [PERSON] вона не заперечує того, щоб відповідач [PERSON] проживав у літній кухні належного їй домоволодіння, а відповідач [PERSON] цивільна дружина відповідача, була виселена без надання їй іншого приміщення. На думку суду, викладені у позові мотиви, є формою суперечливої поведінки позивача по відношенню до брата [PERSON] та його особистого життя (т.1 а.с.1-5). При цьому відповідач [PERSON] згідно довідок про склад сім`ї, зареєстрований і проживає в домоволодінні з 24.07.1985, займає кімнату та кухню, між ним та його сестрою [PERSON] відбуваються конфлікти з приводу користування кухнею. Характеризується, як спокійний та врівноважений, шкідливих звичок не має, користується повагою серед сусідів, неодружений, заяв та скарг від населення не нього надходило. З поміж іншого відповідач є військовослужбовцем. Приймав участь у будівельних роботах за життя його батьків та баби, оплачує комунальні послуги, вказані обставини не спростовані позивачем [PERSON] (т.1 а.с.90-93, 196-200, 208-215). З матеріалів справи вбачається, що іншого житла у відповідача [PERSON] не має. В ході судового розгляду позивачем [PERSON] не надано, а судом не встановлено обставин того, що її право власності яким-небудь чином було обмежено, чи вона була позбавлена цього права внаслідок неправомірних дій відповідачів. Факт того, що відповідачі вчиняють протиправні дії у відношенні позивача та членів її сім`ї, порушують правила співжиття не доведений належними та допустимими доказами. Не вказала позивач взагалі і про те, в чому полягають перешкоди зі сторони цивільної дружини [PERSON] , [PERSON] . Фактично, вказані позивачкою порушення відповідачами правил проживання в будинку, стосуються відносин відповідача та позивача, і не є підставою для виселення в порядку ст.116 ЖК України, ст.391 ЦК України, за неможливості спільного проживання, оскільки на переконання суду, саме після смерті батьків [PERSON] та [PERSON] , між позивачем та відповідачем виникли неприязні стосунки з приводу користування майном, належним позивачу. Підсумовуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не навела фактів порушення відповідачами її права власності, ні нагальність потреби у виселенні відповідачів. У зв`язку з чим у позові слід відмовити за відсутності порушеного права, яке підлягає захисту. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, то суд зазначає таке. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] приходиться позивачу за зустрічним позовом цивільною дружиною та в силу приписів ст.98 ЖК України тимчасово користується спірним будинком, до складу спадкоємців після смерті спадкодавця [PERSON] не входила, до приватного нотаріуса у встановленому законом порядку не зверталась, отже її права не є порушеними та такими, що підлягають судовому захисту. Таким чином, заперечення відповідача [PERSON] є обгрунтованими, а позовні вимоги [PERSON] за зустрічним позовом є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону та матеріалах справи. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, то суд зазначає таке. Відповідно до ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У постановах\~від 14\~листопада 2018\~року у\~справі №\~2-1316/2227/11\~та від\~11\~грудня 2019\~року №\~414/811/17\~у подібних\~правовідносинах,\~Верховний Суд\~дійшов висновку,\~що у\~статті 1301\~ЦК України,\~як підставу\~визнання свідоцтва\~недійсним,\~прямо вказано\~лише відсутність\~права спадкування\~в особи,\~на ім`я\~якої було\~видане свідоцтво.\~Це має\~місце,\~зокрема,\~у разі,\~якщо ця\~особа була\~усунена від\~спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Позивач [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги, тим, що видане на ім`я відповідача [PERSON] , свідоцтво про право на спадщину за законом серії НМІ 289997, зареєстроване у реєстрі за №1714 на житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 197,0 кв.м., видано незаконно. Як стверджує позивач спірний будинок насправді мав меншу площу, зокрема, 25,1 кв.м. та спадкодавець [PERSON] за її життя право власності на житловий будинок зі збільшеною площею у 197,0 кв.м. не зареєструвала в установленому законом порядку. Із матеріалів справи видно та не оспорювалось позивачем, те, що у технічній документації на спірний житловий будинок відсутні відомості про самовільне будівництво, а вказаний будинок та господарчі споруди були побудовані до 05.08.1992 (т.2 а.с.128-188). Посилаючись на надані докази, які знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, [PERSON] , за життя його баби та батьків приймав участь у будівництві домоволодіння, оплачував послуги зв`язку, електропостачання, водопостачання, за адресою місця проживання по [ADDRESS] (т.1 а.с.64-86, т.3 а.с.46-82). Матеріали спадкової справи не містять відомостей про звернення [PERSON] до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та не містять постанов нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивачу, зокрема, з підстав видачі свідоцтва на нерухоме майно, право власності на яке не набуто спадкодавцем за її життя (т.1 а.с.23-25, т.2 а.с.5-79, 128-188, 244-248). Із суті зустрічного позову та спору, який виник між [PERSON] та [PERSON] , обставин справи, встановлено, що позивачем не оспорювалось право [PERSON] на спадкування, а отже підстави для застосування положень ст.1301 ЦК України відсутні. У зв`язку з чим у зустрічному позові слід відмовити за відсутності порушеного права, яке підлягає захисту. Доводи відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності до вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину за законом недійсним є безпідставними, так як в ході судового розгляду встановлено, що позивачем не оспорювалось право [PERSON] на спадкування та в незалежності від доводів сторін така вимога не може розглядатись як засіб захисту. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України та ст.4 Закону України «Про судовий збір» у зв`язку із відмовою у задоволенні як первісного, так і зустрічного позову, судові витрати понесені сторонами при звернення до суду відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed