Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги мотивовані тим, що 14 лютого 2018 року між нею позивачем, [PERSON] , [INFO] та відповідачем [PERSON] , [INFO] укладено шлюб, зареєстрований Коломийським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області про що складено відповідний актовий запис № 4. Від даного шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Спочатку між нею, позивачем та відповідачем були хороші сімейні відносини, однак з часом такі погіршились, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, вони перестали розуміти та чути один одного. Кожен із них має різні погляди на шлюб та сім?ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи у них постійно виникають сварки. Відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають у сім?ї, не здатен підтримувати та будувати сімейні відносини на почуттях взаємної поваги, любові, дружби та взаємодопомоги. Після одруження вони проживали у неї позивача, пізніше припинили спільне проживання та відповідач переїхав жити до батьків за місцем реєстрації. За глибоким переконанням її, позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Шлюб носить формальний характер. Примирення між ними не можливе. Оскільки спільне життя з відповідачем не склалося, вони виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя, між ними часто виникають непорозуміння, сварки із-за неможливості прийти до згоди навіть при вирішенні простих побутових питань, внаслідок чого вона, позивач та відповідач втратили почуття поваги один до одного. Просить позов задовольнити, розірвати шлюб між нею позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , зареєстрованого Коломийським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис № 4; неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , після розірвання шлюбу залишити проживати разом із нею позивачем; після розірвання шлюбу залишити їй позивачу прізвище « [PERSON] » та стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, її представник адвокат Юркевич Христина Михайлівна подала до суду заяву, в якій прохала розгляд справи проводити без її та позивача участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо їх задоволення. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Сторони зареєстрували шлюб 14 лютого 2018 року у Коломийському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, про що складено відповідний актовий запис №4, що стверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] , виданого 14 лютого 2018 року Коломийським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області (а.с.5). У шлюбі народився син: [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.9). Встановлено, що спочатку спільного проживанння у подружжя склались хороші сімейні відносини, які згодом погіршились, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин, вони перестали розуміти один одного. Кожен із них має різні погляди на шлюб та сім?ю. Відповідач нехтує сімейними цінностями, з його ініціативи у них постійно виникають сварки. Після одруження сторони проживали у позивача, згодом припинили спільне проживання та відповідач переїхав жити до батьків за місцем реєстрації. За переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Шлюб носить формальний характер. Примирення між сторонами не можливе, вони виявилися людьми різних характерів та поглядів на життя, між ними часто виникають непорозуміння, сварки із-за неможливості прийти до згоди навіть при вирішенні простих побутових питань. Відповідно до положень ст. 51 Конституції України, ч.1. ст.24 Сімейного Кодексу України шлюб ґрунтується на добровільній згоді жінки та чоловіка; примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно з положеннями п.3 ч.2 ст.18, ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі, є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним із подружжя. В ході розгляду справи, судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалася обстановка, що виключає можливість спільного проживання та продовження шлюбних відносин. При зазначених обставинах суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалася і шлюб існує формально. Згідно з частиною 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Із дослідженого у судовому засіданні встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, примиритися сторони не бажають, тому наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам сторін. Відповідно до положень ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з вимогами ст.157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. В обгрунтування позовних вимог зазначено, що малолітній син - [PERSON] , [INFO] , проживає з матір`ю позивачем по справі. Дані обставини сторонами не оспорюються та доказуванню не підлягають. Відповідно до статті 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Після розірвання шлюбу позивачці слід залишити прізвище « [PERSON] » як вона цього просить. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили таке підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 141 ЦПК України визначено розподіл судових витрат між сторонами та передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Згідно положень ч. 1, 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (ч. 3 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частин 4-6 ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, можна зробити висновок, що ЦПК передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц. Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, розмір витрат на оплату правничої допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правничу допомогу. Витрати на правничу допомогу, які мають бути документально підтверджені та доведені, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правничої допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій тощо). Склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правничої допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). За результатами розгляду даної цивільної справи позивачем заявлено до стягнення витрати на правову допомогу в сумі 8 500,00 грн. На підтвердження факту надання правничої допомоги надано договір №99-08/24 про надання правової допомоги від 01.08.2024 р., акт прийому передачі від 05.08.2024 р., додаткову угоду №1 від 05.08.2024 р. до договору про надання правової допомоги №99-08/24 від 01.08.2024 р. та копію фіскального чеку на суму 8500 грн. (а.с.11-14). Приймаючи до уваги, що шлюб - це добровільний союз чоловіка та жінки, а сторони зберегти сім`ю не бажають, суд, з урахуванням того, що розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті й майнові права, враховуючи відсутність обставин, що перешкоджають розірванню шлюбу, передбачених ч.2 ст.110 СК України, вважає за необхідне позов про розірвання шлюбу задовольнити. На підставі наведеного, пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», ст. ст. 104, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved