Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

В березні 2024 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позвом до Фізичної особи-підприємця [PERSON] , в якому просила: 1) розірвати договір №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів із скла, укладеного 02 жовтня 2023 року між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] ; 2) стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] кошти сплачені за виготовлення та встановлення скляних виробів згідно Договору №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла, укладеного між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] від 02.10.2023 року та Специфікації №1 від 02.11.2023 року до Договору в розмірі 67000,00 грн.; 3) стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] неустойку в розмірі 3228,76 грн. за період з 08.12.2023 року по 08.02.2024 року; 4) стягнути з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн.; 5) судові витрати покласти на відповідача. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 02 жовтня 2023 року було укладено Договір №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] . 02 листопада 2023 року між виконавцем та замовником була укладена та підписана Специфікація №1 до Договору, згідно якої замовник оплатила 62000 гривень передоплати за виготовлення та монтаж виробів та ще 5000 гривень 08.02.2024 року, де виконавець підтвердив своїм підписом факт передачі коштів. Після встановлення скляних виробі позивачем було виявлено суттєві недоліки, а саме: відповідачем при монтажі виробу не дотримано жодних технологічних вимог до монтажу виробів та відповідних державних стандартів. Зокрема, замовником виявлено дефекти скла: склопакети мають тріщини, відколки, відшарування герметика; встановлювання виробів здійснювалась з пошкодженими підкладками (прокладок) між будівельними конструкціями і склом. При установці виробів і їх кріпленні були допущені перекоси і надмірне «обтискання» накладками, що призвело до їх деформації та тріщин. Роботи з ущільнення та герметизації стиків між виробами із скла і деталями конструкцій не проведені. Загалом, монтаж виробів був проведений не у відповідності до чинних будівельних норм. Водночас, до суцільно-скляної системи огорожі не встановлені дерев`яні перила. Відтак, відповідачем не виконано Договір у встановлений термін, а тому відповідачем порушено строки виконання Договору більш ніж 60 календарних днів. Позивач неодноразово письмово (шляхом переписки у месенджері «Viber», оскільки відповідач не відповідав на дзвінки) писала про недоліки до виконаних робіт з проханням їх усунути, однак, відповідач, по теперішній час, недоліки не усунув. В той час, позивач, скориставшись своїм правом передбаченим пунктом 3.17 Договору, 13 лютого 2024 року надіслала відповідачеві претензію вимогу, де просила: Розірвати Договір №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла укладеного між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] від 02.10.2023 року та Специфікацією №1 від 02.11.2023 року; повернути сплачені нею кошти за виготовлення та встановлення скляних виробів у розмірі 67000 гривен згідно Договору №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла укладеного між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] від 02.10.2023 року та Специфікацією № 1 від 02.11.2023 року до Договору. Окрім, виготовлення виробів поганої якості та їх не належного монтажу, відповідачем були порушені терміни виготовлення скляних виробів та їх монтажу. Так, згідно Специфікації №1 від 02.11.2023 року до Договору термін виконання узгоджений між сторонами 30-35 днів (аванс позивач внесла 02.11.2023 року). Тобто вироби мали бути встановлені до 07.12.2023 року включно. Відповідно до пунктів 6.3., 6.4., 6.5 Договору виконавець несе відповідальність за якість виробів, що виготовляються, за виконання робіт, їх відповідність будівельним нормам і правилам. У разі порушення термінів виготовлення виробів виконавець сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки\~ НБУ, що діє на момент розрахунку пені, від суми виконаної замовником передоплати за кожен день прострочення. Позивач здійснена передплата в розмірі 62000 гривень, отже неустойка складає 3228 гривень 76 копійок за період з 08.12.2023 року по 08.02.2024 року. Відповідач допустив істотне порушення умов договору і не забезпечив отримання позивачем належної якості скляних виробів за внесенні кошти, тому позивач вважає, що наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача суми сплачених коштів в розмірі 67000,00 грн. Також позивач зазначає, що їй заподіяна моральна шкода внаслідок невиконання договору, що завдає їй значних матеріальних збитків, оскільки виріб потрібно переробити повністю, в результаті чого позивач відчуває глибоке почуття несправедливості та образи, неможливість реалізації своїх бажань, занепокоєння, стрес, розчарування, тривалу невизначеність. Завдану моральну шкоду позивач оцінює в\~ 10000,00 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.03.2024 року головуючим суддею визначено Кошеля Б.І. та матеріали передані для розгляду. Ухвалою судді від 29 березня 2024 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 22 травня 2024 року закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні, яке відбулося 17 жовтня 2024 року, позивач та представник позивача підтримали позовні вимоги, наддали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просили задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач позовні вимоги визнав частково, а саме в частині стягнення неустойки, в іншій частині просив відмовити. Зазначив, що установлення виробів проводилося вночі, було поганее освітлення, тому нелоліки виробів ним не були виявлені при встановленні. Вважає, що недоліки виробу є незначними, їх можна виправити.\~ Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлено, що 02 жовтня 2023 року між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла. Згідно умов договору виконавець зобов`язаний виготовити скляні вироби та передати їх замовнику. Виконати роботи з монтажу виробів на об`єкті замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити вартість виробів. (п. 1.1. Договору) Відповідно до п.1.3. Договору монтаж виробів здійснюється фахівцями виконавця, у підготовлені отвори відповідно до встановлених та погоджених сторонами зазорів із застосуванням необхідних кріпильних матеріалів. Відповідно до пункту 2.5 Договору виконавець зобов`язується у встановлений цим Договором термін передати замовнику повністю готові Ввироби, що відповідають дизайну, комплектації та розмірам, зазначеним у додатках. Відповідно до пункту 2.6. Договору виконавець зобов`язується виконати монтаж виробів на об`єкті замовника та здати виконану роботу з монтажу виробів замовнику за Актом приймання-передачі. Після закінчення монтажу провести прибирання сходових майданчиків і клітин, на яких здійснювалися роботи, забезпечити вивезення за свій рахунок будівельного сміття, що\~ залишилося після виконання монтажу. Пунктом 2.8 Договору визначено, що на вимогу замовника виконавець зобов`язаний у термін не більше 30 календарних днів усунути дефекти виробів та робіт, виявлені в процесі приймання виробів, виконання монтажних робіт та протягом гарантійного періоду. Пункт 3.16 Договору передбачає, що замовник має право вимагати від виконавця у строк не більше 30 календарних днів усунути невідповідності фактично виготовлених виробів, узгоджених креслень та Додатків до Договору, які виявлені протягом гарантійного терміну виробничих дефектів виробів, а також усунути недоліки виконаних монтажних робіт, виявлених при здачі готового об`єкту виконавцем замовнику. Замовник має право відмовитися від подальшого виконання Договору та вимагати від виконавця відшкодування набутих збитків у разі порушення строків виконання Договору більш ніж на 60 календарних днів або у разі не усунення виконавцем недоліків виробів або виконаних робіт строк 60 календарних днів.\~ (п.3.17 Договору) Відповідно до пункту 4.2. Договору замовник, здійснює оплату вартості робіт та матеріалів в порядку зазначеному у специфікації. Відповідно до пунктів 6.3., 6.4., 6.5 Договору виконавець несе відповідальність за якість виробів, що виготовляються, за виконання робіт, їх відповідність будівельним нормам і правилам. У разі порушення термінів виготовлення виробів виконавець сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки\~ НБУ, що діє на момент розрахунку пені, від суми виконаної замовником передоплати за кожен день прострочення. У разі недотримання строків виконання монтажних робіт, більше ніж на 7 календарних днів виконавець сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент розрахунку пені, від вартості монтажних робіт за кожну добу прострочення. 02 листопада 2023 року між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] була укладена та підписана Специфікація №1 до Договору від 02.11.2023 року, згідно якої [PERSON] оплатила 62000, 00 грн. передоплати за виготовлення та монтаж виробів та 08.02.2024 року - 5000,00 грн. В судовому засіданні відповідач підтвердив факт отримання від позивача коштів в розмірі 67000,00 грн. 13 лютого 2024 року позивач направила відповідачеві претензію-вимогу, де просила: розірвати Договір №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла укладеного між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] від 02.10.2023 року та Специфікацією №1 від 02.11.2023 року; повернути сплачені нею кошти за виготовлення та встановлення скляних виробів у розмірі 67000 грн. згідно Договору №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла укладеного між Фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] від 02.10.2023 року та Специфікацією № 1 від 02.11.2023 року до Договору; надати відповідь на дану претензію-вимогу в термін 7 календарних днів з моменту отримання листа. З висновку від 29.04.2024 року за Вих.№29/04 вбачається, що Приватним підприємством «Люкс-Інтер`єр» здійснено обстеження суцільно-скляної системи огорожі на алюмінієвій шині, яка встановлена за адресою: [ADDRESS] , 1 квартал та встановлено наступне: - суцільно-скляна системи огорожі встановлена на алюмінієвій шині не належної якості. Остання, має тріщини, переломи та інші недоліки, які можуть привести до руйнування самого скла, а саме його падіння; - на суцільно-скляній системи огорожі не встановлені поручні, що може призвести до травмування мешканців; - склопакети мають тріщини, відколки та відшарування герметика, а встановлювання виробів здійснювалась з пошкодженими підкладками між будівельними конструкціями і склом; - на суцільно-скляній системі огорожі наявні, деформації та тріщини. Після обстеження рекомендації щодо усунення вищезазначених недоліків: здійснити нове встановлення суцільно-скляної системи огорожі. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. (ст. 628 ЦК України) Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно преамбули Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Відповідно до ст. 1-1 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Згідно ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ); продукція - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб; споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Отже, законодавство не містить окремого виду договору, як споживчий. Договір будь-якого виду може бути споживчим, якщо він відповідає критеріям, передбаченим законом. Згідно правовій позиції Верховного суду України, викладеній в Узагальненні судової практики з розгляду цивільних справ про захист прав споживачів від 01.02.2013, незалежно від виду укладених громадянами договорів їх зміст - це угода про послугу та виконання робіт. Тому, враховуючи, що споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника, до відносин, які виникли на підставі Договору №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла застосовуються положення Закону України «Про захист прав споживачів, оскільки відповідає ознакам споживчого договору. Споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на належну якість продукції та обслуговування. (п.2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів») Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Зазначене вище кореспондується із положеннями ч. 2 ст. 678 ЦК України, згідно якої у разі істотного порушення вимог щодо якості товару (виявлення недоліків, які не можна усунути, недоліків, усунення яких пов`язане з непропорційними витратами або затратами часу, недоліків, які виявилися неодноразово чи з`явилися знову після їх усунення) у покупця виникає право (за його вибором): відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої за товар грошової суми; вимагати заміну товару. Таким чином, відповідно до згаданих норм процесуального та матеріального закону, спосіб захисту прав споживача обирає сам позивач. Статтею 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Тобто, йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Істотність порушення визначається виключно за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. У такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої ст.. 651 ЦК України. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати (Постанова Великої Палати Верховного Судувід 16.02.2021 № 910/2861/18). Відповідно до загальних положень про зобов`язання, визначених, зокрема, у статтях 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає, зокрема, з договорів та інших правочинів, має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості й виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до статей 527, 530-532 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. У судовому засіданні судом встановлено, що позивачка належним чином виконала умови Договору, нею було сплачено передоплату у розмірі 67000,00 грн, що підтверджується підписом виконавця в Специфікації №1 до Договору та визнається відповідачем, тоді як, відповідач у визначений в Договорі строк взяті на себе зобов`язання не виконав, погоджені сторонами Договору роботи виконав з суттєвими недоліками, що підтверджується висновком від 29.04.2024 року. Враховуючи вище наведене та положення ст. 651 ЦК України, приймаючи до уваги визначені законом критерії, суд вважає обґрунтованими доводи позивача та такими, що відповідають визначеним законом критеріям щодо істотного порушення відповідачем умов Договору, як виконавцем послуг, оскільки, внаслідок завданої відповідачем цим порушенням шкоди, призвело до реальних збитків, позивач значною мірою була позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні Договору. В свою чергу, заперечення відповідача судом не приймаються до уваги та спростовуються встановленими обставинами справи. Згідно ч. 2 ст. 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили (ч.3 ст. 653 ЦК України). За ч.5 ст. 653 ЦК України якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Відповідно до ч. 4 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за наявності у роботі (послузі) істотних недоліків споживач має право вимагати розірвання договору та відшкодування збитків. Відповідно до положень ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення й використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своєї особистої потреби мають право, зокрема, на захист своїх прав державою, а також, на звернення до суду й інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав. Згідно ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. При цьому, судом встановлено, що здійснену передоплату коштів позивачу відповідачем не повернуто. Відповідно до ст. 570, 571 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини боржника, завдаток залишається у кредитора. Якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, він зобов`язаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості. Сторона, винна у порушенні зобов`язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір (вартість) завдатку, якщо інше не встановлено договором. У разі припинення зобов`язання до початку його виконання або внаслідок неможливості його виконання завдаток підлягає поверненню. За таких обставин, завдаток, сплачений позивачем слугує доказом укладення договору на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання. В той же час, аванс же не має забезпечувальної функції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 у справі №296/10217/15-ц, провадження № 14-727цс19). За таких обставин, зважаючи на те, що Договір відповідачем не виконано належним чином, відтак, отримана відповідачем 02.11.2023 року та 08.02.2024 року від позивача сума завдатку (авансу за договором) у розмірі 67000 грн, яка була сплачена позивачкою в забезпечення виконання умов договору №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла, суд вважає, що позивачка набула право стягнення з відповідача на свою користь грошових коштів у розмірі 67000,00 грн. Оскільки відповідач у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань, не виконав роботи у строк, зазначений в Договорі, виконав робот з суттєвими недоліками,\~ а отже, зважаючи на обраний позивачкою захист своїх прав та інтересів, суд вважає, що договір потрібно розірвати, а грошові кошти у виді авансового платежу сплачені за договором у розмірі 67000,00 грн. підлягають поверненню останній. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. ст. 549-551 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. За ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду , якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Статтею 625 ЦК України передбачено, що\~ боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За ч. 3. ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до пунктів 6.3., 6.4., 6.5 Договору №К23_11_02-01 на виготовлення та встановлення виробів зі скла, виконавець несе відповідальність за якість виробів, що виготовляються, за виконання робіт, їх відповідність будівельним нормам і правилам. У разі порушення термінів виготовлення виробів виконавець сплачує неустойку у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє на момент розрахунку пені, від суми виконаної замовником передоплати за кожен день прострочення. Судом встановлено, що згідно Специфікації №1 від 02.11.2023 року до Договору термін виконання узгоджений між сторонами 30-35 днів, аванс позивач внесла 02.11.2023 року. Тобто вироби мали бути встановлені до 07.12.2023 року включно. Відповідачем були порушені терміни виготовлення скляних виробів та їх монтажу. Позивачем була здійснена передплата в розмірі 62000,00 грн., отже неустойка за період з 08.12.2023 року по 08.02.2024 року складає 3228,76 грн. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з Фізичної особи - підприємця [PERSON] на користь [PERSON] неустойки в розмірі 3228,76 грн. підлягають до задоволення. У позовній заяві позивачем заявлено вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 10000,00 грн. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. При задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 01.09.2020 року у справі № 216/3521/16-ц, вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі ст. ст. 16 та 23 ЦК України і ст. 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Виходячи з положень ст. ст. 16 та 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Суд вважає не доведеним той факт, що внаслідок протиправних дій відповідача у зв`язку з неналежним виконанням умов Договору, позивачу завдано моральної шкоди, а тому в цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України вважає за необхідне вирішити питання щодо розподілу між сторонами справи судових витрат. Окрім цього, позивач просила стягнути з відповідача на її користь судові витрати на правову допомогу в розмірі 20000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1 та пункт 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до положень ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним, зокрема, із часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі "Схід/Захід Альянс Лімітед" проти України" (заява N 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року N 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон N 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону N 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону N 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону N 5076-VI). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Зазначений правовий висновок узгоджується з позицією викладеною в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року справа N 755/9215/15-ц, провадження N 14-382цс19. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити\~ надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на\~ умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката\~ за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги\~ клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни\~ розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання\~ правової допомоги. Відсутність в договорі\~ про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару\~ не дає, як суду, так і іншій стороні\~ спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому\~ договорі\~ розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Також, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2018 року у справі\~ № 301/1894/17. У постанові Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року суд зазначає, що на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано до суду: Договір про надання правової (правничої) допомоги №13/02\~ від 03.02.2024 року; звіт про надання правової допомоги за Договором про надання правової (правничої) допомоги №13/02\~ від 03.02.2024 року укладеного [PERSON] та адвокатом Павлецькою М.А. від 19.08.2024 року; квитанцію №19/08 від 19.08.2024 року; детальний опис робіт (наданих) виконаних послуг адвокатом за договором. ВС зауважив, що у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.\~ На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. В своїй постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 колегія суддів не погоджується із висновками суду апеляційної інстанції, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Такий же правовий висновок містяться і постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19. Під-час розгляду справи на адресу суду від сторони відповіда не надходило жодних заяв або клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, що виключає можливість суду самостійно на зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Така правова позиція міститься в постанові об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. В постанові Верховного Суду від 01.12.2021 року у справі № 607/14338/19-ц зазначено, що матеріали справи не містять клопотання Особа_1 про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а підстави для самостійного вирішення судом питання про зменшення цих витрат з урахуванням наведених обставин відсутні. Аналогічної позиції дотримується ВС КЦС у справі № 523/3904/19 від 09.02.2022 року. У вищевказаній постанові Верховний Суд зазначив, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на часткове задоволення позову по даній справі, суд дійшов висновку, що судові витрати на професійну правничу (правову) допомогу підлягають стягненню з позивача пропорційно розміру позовних вимог, в задоволенні яких відмовлено. Так, позивачем до відповідача заявлено позовні вимоги на загальну суму 80228,76 грн., відмовлено судом у задоволенні позову на суму 10000,00 грн., тобто 87,5% від заявленої суми. Отже, сума витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з позивача на користь відповідача становить 17500,00 грн. (20000 х 87,5%). Розподіл судових витрат у справі підлягає вирішенню в порядку ст. 141 ЦПК України. За ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2119,60 грн.

Outcome: partial