Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 16.10.2021 року між сторонами даної справи, а саме [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір позики, за умовами якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти на певний строк, по закінченню якого зобов`язався повернути їх Позикодавцю. Разом з цим, [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання, що зумовило позивача звернутись до суду за захистом своїх прав з вимогами до [PERSON] , як боржника та [PERSON] , як солідарного боржника, оскільки відповідачі перебували в шлюбі. Таким чином, позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики від 16.10.2021 року, яка включає: суму позики у розмірі 16 100 Євро, пеню у розмірі 1 977,86 грн. та штраф у розмірі 1 610 Євро. 06.03.2024 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справу в загальному позовному провадженні. 06.06.2024 представником [PERSON] - адвокатом Цимейко Г.О. було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] не заперечує проти того, що дійсно 16.10.2021 р. він та позивач уклали договір позики на суму 16 100,00 Євро. [PERSON] укладав вказаний договір, чітко розуміючи та усвідомлюючи, що фактична сума позики складала 15 000,00 Євро. Сторонами була досягнута домовленість про зарахування в суму позики 22% річних. Тому загальна сума, яка зазначена в договорі склала 16 100,00 Євро. Відтак, [PERSON] частково визнає позовні вимоги, а саме - в сумі 16 100,00 євро, але заперечує проти заявлених вимог про стягнення штрафних санкцій, оскільки період за який просить позивач стягнути неустойку (штраф і пеню) з 17.02.2022 р. по 23.02.2022 р., припидає на карантин та території України, який був запроваджений постановою КМУ «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11.03.2020 р. № 211 з 12.03.2020 р. Таким чином, відповідно п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Відтак, представник [PERSON] зазначає, що відсутні правові підстави для стягнення з відповідача заявлених позивачем сум пені та штрафу. Окрім цього, представником [PERSON] додатково було звернуто увагу, що на момент укладання договору позики відповідач не перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між відповідачами зареєстрований 28.02.2019 р., а розірваний 03.08.2021 р. З врахуванням зазначеного, представник [PERSON] визнала частково вимоги, а саме щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 16.10.2021 р. в сумі 16 100,00 євро. 06.06.2024 представником [PERSON] - адвокатом Бабенком С.С. було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] з [PERSON] перебували у шлюбі, який зареєстрований 28.02.2019 р. Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №386. При цьому, 03.08.2021 року шлюб між відповідачами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] . [PERSON] не відомо, з якою метою та на які потреби [PERSON] отримав кошти від позивача, оскільки сума коштів заявлених позивачем не була використана в інтересах сім`ї, так як відповідачі фактично не перебували у шлюбі та спільне господарство не вели. Також, позивачем не надано до суду доказів, що кошти в розмірі 16 100,00 євро, одержані за Договором позики [PERSON] , чи їх частина використані в інтересах [PERSON] . [PERSON] не відомо, з якою метою [PERSON] отримував грошові кошти від позивача та яким чином отримані кошти були використані її колишнім чоловіком. Таким чином, [PERSON] , не будучи в шлюбі з [PERSON] на момент укладення договору позики, маючи самостійний постійний дохід, не мала необхідності спонукати [PERSON] до укладення договору позики, а також давати згоду на укладення даного правочину в інтересах сім`ї, з огляду на те, що відповідачі на дату укладення договору позики не були у шлюбі. Окрім цього, позивачем не надано доказів підтвердження надання згоди [PERSON] на укладення Договору позики. Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів про укладення Договору позики в інтересах [PERSON] . З врахуванням зазначеного, представник [PERSON] вважає, що позовні вимоги позивача щодо солідарного стягнення боргу є безпідставними не доведеними та не підлягають задоволенню. 20.08.2024 представником позивача були подані письмові пояснення щодо відзиву [PERSON] , в яких зазначено, що вимоги позивача щодо стягнення штрафних санкцій за порушення [PERSON] зобов`язань за Договором позики від 16.10.2021 року є законними та доведеними, а тому мають бути задоволенні судом, оскільки заявлені на підставі умов Договору позики. 06.06.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими. Представник [PERSON] - адвокат Цимейко Г.О. в судовому засіданні зазначила, що вимоги у розмірі 16 100,00 Євро відповідач визнає, однак щодо штрафних санцій заперечує, оскільки вони були нараховані в період дії карантину. Представник [PERSON] - адвокат Бабенко С.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки Договір позики укладений після розрівання шлюбу, а тому [PERSON] не несе жодної юридичної відповідальності щодо не виконання умов договору. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 16.10.2021 року між сторонами даної справи, а саме [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір позики, за умовами якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти на певний строк, по закінченню якого зобов`язався повернути їх Позикодавцю. Договір позики був підписаний сторонами 16.10.2021 року через систему електронного підпису HelloSign. З долученого договору, суд вбачає, що пункт 2.1. Договору позики передбачено, що цим Договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі 16 100 (шістнадцять тисяч сто) євро, що дорівнює еквіваленту 489 866,65 (чотириста вісімдесят дев`ять тисяч вісімсот шістдесят шість гривень 65 копійок) гривень, відповідно до курсу обміну євро до української гривні, встановленого Національним Банком України і діючого на день укладення Договору, який дорівнює 30,4265 гривень за один євро, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Пункт 2.2. Договору позики передбачено, що Договір є безпроцентним, тобто Позичальник не сплачує будь-які проценти на користь Позикодавця за користування позикою та не надає інших видів компенсацій у вигляді плати за користування- такими коштами. Пункт 2.3. Договору позики передбачено, що всі розрахунки за цим Договором здійснюються у іноземній валюті - євро, у готівковій формі. Пункт 3.1. Позикодавець передав Позичальнику суму позики у розмірі, встановленому у пункті 2.1. цього Договору, готівкою під час укладення цього Договору. Пункт 3.2. Позичальник своїм підписом в цьому Договорі підтверджує факт отримання позики від Позикодавця. Пункт 3.3. позика надається на строк по «16» лютого 2022 року (включно). Також, Договором позики встановлено, умови про порядок повернення позики, а саме пунктом 4.1. сторони погодили, що повернення отриманих сум позики здійснюється за наступним графіком: 16 100,00 Євро до 16.02.2022 року та пункт 4.2. передбачає, що позика повертається у тій самій валюті, в якій її було отримано від Позикодавця. Факт повернення повної або часткової суми позики підтверджується власноручно підписаною розпискою (заявою) Позикодавця про одержання грошових коштів за Договором, яку Позикодавець зобов`язаний надати Позичальнику одночасно із отриманням грошових коштів. У разі відсутності розписки (заяви) від Позикодавця про одержання грошових коштів, позика вважається такою, що не повернута. Окрім цього, Договором позики була встановлена відповідальність за його невиконання, а саме: - підпункт 6.2.3. Пункту 6.2. передбачає, що відшкодувати Позикодавцю збитки, спричинені невиконанням або неналежним виконанням Позичальником будь-яких з його зобов`язань за цим Договором». - пункт 1.1.3. передбачає, що збитки - втрати, яких зазнала будь-яка зі Сторін, внаслідок невиконання або неналежного виконання іншою Стороною умов цього Договору; витрати, які Сторона зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (витрати на правову допомогу; судові витрати; витрати, понесені у зв`язку із примусовим виконанням рішення суду; тощо); - пункт 9.3. у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період, за який вона нараховується, від суми неповернутої позики за кожен день прострочення виконання грошового зобов`язання. Пеня сплачується Позикодавцем до повного виконання своїх зобов`язань за цим Договором; - пункт 9.4. у разі прострочення виконання зобов`язання з повернення позики (всієї суми або її частини), Позичальник зобов`язаний сплатити Позикодавцю штраф у розмірі 10 % (десяти відсотків) від неповерненої суми позики, а у разі прострочення повернення позики (всієї суми або її частини ) на строк понад 15 (п`ятнадцять) календарних днів - додатково штраф у розмірі 20 % (двадцять відсотків) від неповерненої суми позики. Таким чином, позивач стверджує, що умови договору сторонами були узгоджені, він виконав умови договору та надав грошові кошти у позику [PERSON] , однак останній у встановлений термін, а саме до 16.02.2022 не повернув кошти. Відтак, позивач вважає, що [PERSON] було порушено умови договору, у зв`язку з цим, позивач окрім основної суми боргу, нараховує неустойку, за порушення позичальником умов Договору позики в частині обов`язку [PERSON] з повернення коштів у погоджений строк, за період часу з 17.02.2022 по 23.02.2022., що складається з пені розмірі 1 977,86 грн. та суми штрафу (1 610 Євро) становить 67 171,29 грн. Окрім цього, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення солідарно суми позики та штрафних санкцій з [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивальник перебував у шлюбі з останньому, а тому [PERSON] несе солідарну відповідальність за невиконання умов Договору позики. Так, відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Із прийняттям Закону України«Про електронну комерцію» на законодавчому рівні встановлено порядок укладення електронних договорів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. Статтею 3 Закону України «Про електронну комерцію`визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. За приписамистатті 11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним таГосподарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеномустаттею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі(частина 12статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Положення статті 12 Закону України «Про електронну комерцію`передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно доЗакону України "Про електронний цифровий підпис", так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відтак, суд вважає, що Договір позики був укладений у належний спосіб, з узгодженням всіх умов, що не заперечується сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З врахуванням зазначеного, судом було встановлено укладення 16.10.2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, Договору позики. Так, на підставі даного Договору [PERSON] надав у позику [PERSON] грошові кошти в розмірі 16 100,00 Євро. Відтак, сторонами було узгоджено порядок виконання договору, його строк та відповідальність. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем в силу обставин справи було доведено надання [PERSON] грошових коштів у позику, що не заперечується останнім. Враховуючи зазначене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача щодо стягнення суми позики у розмірі 16 100,00 Євро, підлягають задоволенню, оскільки є обгрунтованими. Окрім цього, [PERSON] визнав те, що грошові кошти брав у позику та не заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення суми позики. Щодо стягнення штрафних санкцій, то суд вважає, що позиція представника відповідача [PERSON] щодо безпідставності стягнення з останнього штрафних санкцій є обґрунтованою. Так, відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 р. №1236 визначено, що з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19), з 19 грудня 2020 р. Карантин було скасовано постановою Кабінету Міністрів України «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 27 червня 2023 р. №651. Так, тлумачення пункту 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцятиденний строк після дня завершення дії такого карантинув договорах, на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит; у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від обов`язку сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку (штраф, пеню) за таке прострочення. Законодавець на рівні акту цивільного законодавстві (пункт 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України) передбачив спеціальний випадок звільнення від обов`язку позичальника сплатити неустойку (штраф, пеню). Такий обов`язок припиняється без його виконання. З урахуванням зазначеного вище, слід прийти до висновку, що вимоги позивача про стягнення штрафу та пені, заявлені у позовній заяві задоволенню не підлягають, оскільки нараховані в період дії карантину. Аналогічна правова позиція висловлена ВС у постанові від 14.08.2023 р. (справа № 709/1320/21), в якій суд зазначив, що з огляду на приписи пункту 15 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, наведені постанови Кабінету Міністрів України, якими з 12 березня 2020 року установлено на всій території України карантин, що діяв протягом всього періоду, за який нараховується пеня, Верховний Суд вказує, що суд апеляційної інстанції помилково не застосував вказані норми права та дійшов необґрунтованого висновку про стягнення з [PERSON] суми пені в розмірі 1 618,00 євро, що є безпідставним та таким, що суперечить нормам матеріального права. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах від 16 грудня 2021 року у справі № 922/4076/20 та 25 жовтня 2022 року у справі № 916/183/22. Наведене свідчить про необхідність відмови у задоволенні вимоги позивача про стягнення пені за прострочення виконання зобов`язань за договором позики. Щодо вимог про солідарне стягнення грошових коштів з [PERSON] , суд прийшов до наступних висновків. Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). У постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі №203/284/17 зроблено висновок, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. Той з подружжя, хто не був учасником договору, не може посилатися на відсутність своєї згоди, якщо договір було укладено в інтересах сім`ї. Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, Договір позики був укладений 16.10.2021, однак 03.08.2021 року шлюб між відповідачами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] . Таким чином, з [PERSON] не підлягає стягненню заборгованість за Договором позики, оскільки він був укладений після розірвання шлюбу та не в інтересах сім`ї, а тому позовні вимоги стосовно [PERSON] не підлягають задоволенню. Так, у відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За викладених обставин справи, суд прийшов до висновку, що у справі між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за [PERSON] утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Відтак, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість у відповідності до Договору позики від 16.10.2021 у розмірі позики, а саме: 16 100,00 Євро. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з підстав зазначених в рішенні суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 6 717 грн. 12 коп.

Outcome: partial