Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. Сторони з 22 серпня 2015 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають малолітню доньку [PERSON] , 2018 року народження. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що між нею і відповідачем відсутні спільні погляди на майбутнє. Відповідач проживає за кордоном, позивачка ж з дитиною повернулася в Україну 13.08.2023. Шлюбні відносини фактично припинилися з січня 2024 року, і з вказаної дати сторони не проживають разом та жодного разу не бачилися. Сім`я розпалася повністю через втрату взаємних почуттів, різні характери подружжя. Надії на її збереження немає, примирення неможливе через різні погляди на життя, різні цілі, плани та задачі сторін. Відновлення шлюбних стосунків та подальше сумісне життя між позивачем та відповідачем неможливе. Продовження перебування у зареєстрованому шлюбі шкодить інтересам сторін, оскільки шлюб носить виключно формальний характер, але має юридичну силу, яка породжує для сторін права та обов`язки подружжя, яким фактично вони не є. Подружжя вже тривалий час не проживає як чоловік та жінка. Взаєморозуміння між сторонами відсутнє. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, ведуть окреме господарство, мають окремі бюджети, не мають спільних зобов`язань, планів та задач. Сторони спілкуються виключно з питань виховання спільної дитини. Позивач просить не надавати строк для примирення, оскільки примирення є недоречним і суперечить інтересам кожного із подружжя окремо. Вважає, що шлюб доцільно розірвати. Зазначає, що спору щодо поділу майна подружжя на день подання позову та спору щодо утримання та місця проживання дитини - немає. Стислий виклад позиції відповідача. 16.09.2024 представник відповідача - адвокат Якименко М.М. скористався правом надання відзиву на позов. Просить поновити строк на його подання, оскільки відповідач [PERSON] перебуває за межами України та не може отримувати кореспонденцію за місцем реєстрації проживання, 30.08.2024 отримав копію позову про розірвання шлюбу в кабінеті Електронного Суду одночасно із судовою повісткою, та лише з цього моменту має реальну об`єктивну можливість надати відзив на позовну заяву, що є поважною підставою для поновлення строку на подання відзиву на підставі статті 127 Цивільного процесуального кодексу України. Просить прийняти відзив на позов до розгляду та врахувати його при вирішенні спору у даній справі. Так, у відзиві зазначено, що дійсно між сторонами спору було зареєстровано шлюб Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 22.08.2015 року, про що було складено відповідний актовий запис №1341. Цим відзивом дійсно сторона Відповідача не заперечує щодо розірвання шлюбу, тобто в цій частині наявна згода [PERSON] Сім`ю через відсутність згоди обох сторін зберігати немає сенсу, примирення неможливе, а натомість, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбних відносин, що на думку Відповідача є неприпустимим. Водночас, із деякими твердженнями, що наводяться Позивачкою у своєму позові, повністю не погоджуються, а подекуди геть категорично заперечують й також в певній частині просять залишити без уваги суду, оскільки такі не стосуються предмету спору: 1. Відомості, наведені позивачкою про відсутність спорів щодо поділу майна та щодо утримання і місця проживання дитини не відповідають дійсності. Такі твердження позивачки не підтверджені жодними належними та допустимими доказами. Окремо, звертаю увагу що під час вирішення позову про розірвання шлюбу не підлягає встановленню наявність та/або відсутність спорів щодо поділу майна та щодо утримання і місця проживання дитини та їх вирішення. 2. Факт припинення шлюбних відносин саме з січня 2024 року також не підтверджений належними та допустимими доказами. Також доводи позивача про ведення окремого господарства, наявності окремих бюджетів, відсутності спільних зобов`язань не підтверджені належними та допустимими доказами. З огляду на викладене, підстави для встановлення в судовому рішенні про розірвання шлюбу дати припинення шлюбних відносин з січня 2024 року, а також ведення окремого господарства, наявності окремих бюджетів, відсутності спільних зобов`язань. 3. Оскільки саме позивач була ініціатором припинення шлюбних відносин, як Позивач стверджує у позовній заяві під час спільного проживання за межами України «позивачка з дитиною повернулися в України 13.08.2023 року», тобто саме вона пішла від [PERSON] , і вона є ініціатором розірвання шлюбу, а вини Відповідача у цьому немає, прошу покласти судові витрати на Позивача на підставі частини дев`ятої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України. Додаткові пояснення представника позивача. 22.10.2024 адвокат Левченко М.М. подала до суду заяву про надання додаткових пояснень щодо тверджень відповідача у відзиві, в якій зазначає, що зі слів позивачки між сторонами були розмови про подачу на розлучення з перших днів січня 2024 року, коли вона повернулась до Києва, тому позивач вважає подружні відносини припиненими саме з січня 2024 року. Відповідач на той момент погодився, що сенсу продовжувати шлюб немає, оскільки вже відсутні почуття любові. Оскільки позов подавався позивачкою і нею було понесено судові витрати, просить стягнути судові витрати саме з відповідача. Додаткові пояснення представника відповідача. 22.10.2024 адвокат Якименко М.М. подав до суду заяву-пояснення, які просить врахувати при вирішення даної справи, і розірвати шлюб саме з підстав наявності на це згоди обох сторін, поклавши судовий збір за поданий позов на Позивачку. Процесуальні дії у справі. 14.06.2024 позовна заява надійшла до суду. 18.06.2024\~суддя з\~метою визначення\~підсудності скористався\~даними Єдиного\~державного демографічного\~реєстру.\~Підтверджена реєстрація\~відповідача. 19.06.2024 позовна заява прийнята до розгляду, провадження у справі відкрито. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи сторони та їх представники в судове засідання не з`явились, подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Сторона позивача позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Сторона відповідача позовні вимоги визнає у повному обсязі. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін, що відповідає положенням ч.3 ст.211, ч.4 ст.206\~ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 22 серпня 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1341 (Свідоцтво про шлюб Серії [NUMBER] - а.с.10). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] (Свідоцтво про народження Серії [NUMBER] - а.с.11). Шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Враховуючи, що ані позивач, ані відповідач особисто не приймали участь у судовому засіданні, власних пояснень щодо фактичних взаємин подружжя та інших обставин життя подружжя не надали, суд приходить до висновку про неможливість на підставі поданих доказів на час ухвалення рішення суду встановити та з`ясувати певні питання, а саме: точний час припинення спільного проживання подружжя, ведення окремого господарства, наявності окремих бюджетів, відсутності спільних зобов`язань, наявності/відсутності між ними майнового спору чи спору про місце проживання дитини. При цьому, слід зазначити, що вирішення питання про розірвання шлюбу не залежить від вирішення питання про поділ майна. Питання розподілу майна, придбаного у шлюбі, вирішується в окремому порядку та не випливає на розгляд справи про розірвання шлюбу. У пункті 14 глави 3 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні визначено, що шлюб розривається незалежно від наявності між подружжям майнового спору. Ухвалюючи рішення, суд керується правовими висновками, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з волевиявленням дружини припинити шлюб шляхом його розірвання на підставі рішення суду. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до\~статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами\~статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України\~передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований\~Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до\~статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Відповідно до ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з\~приписами 4\~ст.206\~ЦПК України у разі визнання позивачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Висновок суду. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторони не підтримують, шлюб між ними фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення позивача про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню дружини, відповідач позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнав. Таким чином, встановивши, що збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, позивачу слід повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 605,60 грн. Підстав для застосування положень ч. 9 ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, та на застосуванні якої наполягає представник відповідача, суд не вбачає, оскільки стороною відповідача не доведено та судом не встановлено, які саме дії позивача при зверненні до суду є необґрунтованими та чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved