Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

[PERSON] звернулась із позовом до [PERSON] , [PERSON] про виділ у користування частини квартири за адресою [ADDRESS] площею 16 кв.м., залишивши у спільному користуванні сторін частину квартири площею 12,1 кв.м. у складі кухні площею 7,3 кв.м., ванни площею 2,1 кв.м., коридора площею 2,7 кв.м.. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що сторонам на праві спільної часткової власності належить квартира, яка складається з двох житлових кімнат, при чому, у квартирі зареєстрована лише позивач. Відповідачі створюють перешкоди у користуванні квартирою, поселивши у ній наймачів без згоди позивача. Відповідачі в судові засідання не з`являлись, відзиву не надали, клопотаннями, датованими 20.02.2024 р. посилались на незадовільний стан здоров`я, просили відкласти розгляд справи на більш пізній час. У подальшому, будучи повідомленими про час та місце розгляду справи у судові засідання не з`являлись. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав частково, просив його задовольнити в частині, зазначеній у висновку експерта. Зазначив, що сторонні особи у квартирі більше не проживають, там зареєстрована лише позивач. Посилався на відмінність понять виділу частки із спільної часткової власності та визначення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності; невід`ємне право позивача на визначення порядку користування квартирою, оскільки домовленості між сторонами не досягнуто. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд встановив наступне. У відповідності до технічного паспорту, технічної характеристики від 12.01.2008 р. квартира [ADDRESS] має загальну площу 41,1 кв.м., житлову площу 29 кв.м. та складається з двох житлових кімнат літ. 4 площею 16 кв.м. та літ. 5 площею 13 кв.м., кухні літ. 3 площею 7,3 кв.м., кладовки літ. 2 площею 2,1 кв.м. (названою у позовній заяві ванною), коридору літ. 1 площею 2,7 кв.м.. При цьому, кімната літ. 4 є прохідною. У відповідності до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 12.01.2009 р., ця квартира належала на праві спільної часткової власності [PERSON] із часткою , [PERSON] з часткою та [PERSON] з часткою - на підставі договору дарування від 24.12.2008 р., реєстровий номер 2449, посвідченого приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу Стожик Н.В.. Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 06.08.2019 р. [NUMBER] . [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 19.07.2019 р. [NUMBER] . У відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.01.2020 р., зареєстрованого в реєстрі за №99, спадкова справа №162-2019, позивач [PERSON] успадкувала право на частку в праві спільної часткової власності на вказану квартиру. Право власності на цю частку зареєстроване за позивачем, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.10.2023 р.. Іншими власниками по частки зареєстровані відповідачі, що вбачається з вказаної інформаційної довідки. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади від 24.04.2023 р. з вказаної дати у цій квартирі зареєстрована позивач. Згідно відповідей з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідачі зареєстровані у м. Київ. Позивач посилається на існування спору між сторонами щодо користування квартирою, який не вдалось врегулювати шляхом переговорів, що полягає у вчиненні їй перешкод відповідачами у користуванні квартирою шляхом поселення наймачів без її згоди. Доказів цьому твердженню позивач не надав. Водночас, відповідачі не заперечували цієї обставини, заяв по суті спору не надавали. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, представник позивача визнав, що відповідачі у цій квартирі не проживають, станом на дату розгляду справи не проживають й будь-які інші сторонні особи. Згідно із ст. 358 ЦК України, право спільної\~часткової власності\~здійснюється співвласниками\~за їхньою\~згодою. Співвласники\~можуть домовитися\~про порядок\~володіння та\~користування майном,\~що є\~їхньою спільною\~частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Позивач не ставить перед судом питання виплати компенсації, вимагаючи лише встановлення порядку користування квартирою. У своїй постанові від 19.06.2024 р. у справі № 759/24309/19 Верховний Суд зазначив, що вирішуючи спір з приводу встановлення порядку спільного користування квартирою, суд виділяє в користування сторонам спору частини житлового приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти у незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Верховний Суд констатував, що якщо сторони не змогли домовитися про порядок користування спільним майном, порядок користування квартирою не порушуватиме права відповідача, якщо виділена йому в користування частина квартири перевищує розмір його частки в спільному майні. У постанові Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі № 363/928/16-ц зроблено висновок, що при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Висновком експерта №1120/024 від 21.06.2024 р. встановлено незначну розбіжність фактичної площі приміщень та квартири із даними технічного паспорта (по факту загальна площа 40,9 кв.м., коридор 3,9 кв.м., комора 2,4 кв.м., кухня -6,2 кв.м., кімнати 16,5 та 12,1 кв.м.). Зазначено, що визначити порядок користування квартирою між співвласниками відповідно до вимог нормативно-правових актів у галузі будівництва технічно неможливо, оскільки немає можливості виділити кожному співвласнику власнику відокремлену житлову кімнату відповідно до його частки у праві власності. Відповідно до фактичного планування експертом запропоновано наступний варіант визначення порядку користування квартирою з незначним (до 10%) відхиленням від ідеальних часток співвласників: 1-му співвласнику (1/2 частка) надати в окреме користування частину площею 11,4 кв.м. кімнати «4» площею 16,5 кв.м. (16 кв.м. згідно із техпаспортом), а 2-му співвласнику (1/2 частки) надати в окреме користування житлову кімнату «5» площею 12,1 кв.м. (13 кв.м. згідно із техпаспортом). У спільному користуванні власників залишити приміщення площею 17 кв.м., а саме: коридор «1» площею 3,7 кв.м. (2,7 кв.м. згідно із техпаспортом), комору «2» площею 2,4 кв.м. (2,1 кв.м. згідно із техпаспортом), кухню «3» площею 6,2 кв.м. (7,3 кв.м. згідно із техпаспортом), частину житлової кімнати «4» площею 4,7 кв.м., для чого необхідно провести роботи з часткового перепланування квартири, а саме перенести дверний проріз між коридором «1» та житловою кімнатою «4», влаштувати перегородку з дверним прорізом у приміщенні житлової кімнати «4» для його поділу на відокремлені приміщення житлової кімнати площею 11,4 кв.м. та коридору площею 4,7 кв.м.. Відповідно до п. 1 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.06.2017 р. №406 до таких робіт віднесено роботи з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, а також нежилого будинку, будівлі, споруди, приміщення в них, але виконання яких не передбачає втручання в огороджувальні та несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, - щодо об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними (СС1), з середніми (СС2) та значними (СС3) наслідками. Таким чином, висновком експерта пропонується внести зміни хоч і не в несучі, але в огороджувальні конструкції, до яких належать стіни. Касаційний цивільний\~суд у\~постанові від\~19.02.2024\~р.\~у справі\~№753/95/21 зазначив, що положення ст. 816 ЦК України не передбачають будь-яких обмежень реалізації права наймача та осіб, які постійно проживають разом із ним, на визначення порядку користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду та не пов`язують таку можливість із площею наданого в найм жилого приміщення. Таким чином, суд погоджується з думкою представника позивача про наявність у позивача права на звернення із відповідними вимогами не залежно від характеристик квартири. Однак, зазначене не свідчить автоматично про наявність підстав для задоволення позову, які повинні бути встановлені у судовому засіданні. Суд враховує також наведений вище висновок постанови Верховного Суду від 03.10.2018 р. у справі №363/928/16-ц про те, що критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. Однак, у даному випадку, задоволення позовних вимог у запропонованому експертом варіанті не відповідатиме справедливому балансу і порушуватиме аналогічні права відповідачів, які є рівними (за суттю) з правами позивача. Так, із заключної частини висновку експерта вбачається, що визначаючи варіант можливого порядку користування, експерт виходив з наявності не трьох, а двох співвласників (об`єднавши відповідачів із частками по 1/4 в єдиного з часткою 1/2). Таким чином, двом відповідачам запропоновано виділити в користування одну кімнату на двох. Судом встановлено та представником позивача визнано, що відповідачі є різностатевими особами, які не є подружжям, а відтак реалізація їхнього права на користування майном у спільній частковій власності буде унеможливлена. Крім того, площа кімнати, яку пропонується виділити у користування їм становить лише 12,1 кв.м., що менше за встановлену норму забезпечення житловою площею на кожного з них. Таким чином, маючи право звертатись із позовом про встановлення порядку користування спільною частковою власністю за наявності спору про це, але у випадку фактичної неможливості встановлення такого порядку, обумовленою технічними характеристиками спільного майна, відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України позивач не позбавлений права вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Такі вимоги у даній справі не заявлялись. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Порушення своїх прав позивач вбачає у вселенні у спільну квартиру за згодою відповідачів, але без її згоди, сторонніх осіб. Однак, в ході розгляду справи представником позивача було визнано, що сторонні особи там не проживають. Єдиною особою, яка зареєстрована та проживає у цій квартирі є позивач, тобто, по-суті позивач є єдиним фактичним користувачем усієї квартири. В ході розгляду справи відповідачі не заперечували позовних вимог, не виявляли інтересу приймати участі у судових засіданнях, обмежуючись заявами лише з процесуальних питань, не заперечували правомірність використання позивачем усієї квартири, що належить їм на праві спільної часткової власності, не посилались на неможливість встановлення порядку користування за згодою всіх співвласників. Докази вжиття будь-якою стороною заходів до вирішення спору щодо порядку користування спільною власністю в матеріалах справи відсутні. Таким чином, у задоволенні позову слід відмовити, судові витрати покласти на позивача. При цьому, позивач, на якого було покладено обов`язок по оплаті судової експертизи не надав доказів оплати та вартості проведення такої експертизи.

Outcome: dismissed