Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» матеріальну шкоду в розмірі 62603 грн; з [PERSON] моральну шкоду в розмірі 800000 грн. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 19.04.2016 року о 21.00 год у м.Львові по вул.Пасічна автомобіль «Mitsubishi Eclipse», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] скоїв наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок ДТП [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди. За фактом кримінального правопорушення слідчим ВРЗУСТ СУ ГУНП у Львівській області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016140000000513. 30.11.2018 року постановою про закриття кримінального провадження слідчим ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області Рокошевським А.М. було закрито кримінальне провадження №12016140000000513 від 20.04.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України на підставі п.2 ст.284 КПК України. Позивачу було заподіяну матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, яка складає 62603 грн. Позивач стверджує, що їй було завдано моральну шкоду, виражену в душевних стражданнях, пов`язаних з втратою сина. Між ними були доволі тісні зв`язки. Відновити становище, яке існувало до смерті сина у її житті неможливо. Вона дуже важко перенесла смерть сина, у неї погіршився стан здоров`я, діагностовано гіпертонічну хворобу, тривожний синдром та інші хвороби, на які раніше вона не хворіла. Позивач вважає, що сума моральної шкоди є співмірною понесеним фізичним та психологічним стражданням. У відзиві на позовну заяву представник відповідача ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» просить відмовити у задоволенні позову, оскільки ДТП трапилося не з вини страхувальника [PERSON] . Окрім того, позивачем не подано до ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» заяви про страхове відшкодування протягом 3 років, що є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Також пердставник відповідача не погоджується із сумою матеріального відшкодування, на його думку, така повинна не перевищувати 16536 грн, тобто 12 мінімальних заробітних плат. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали, покликаючись на аргументи, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи. У відзиві на позовну заяву представник відповідача ПАТ «УКС «Княжа вієнна іншуранс груп» просив проводити розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення у зв`язку із наступним. Судом встановлено, що 19.04.2016 року приблизно о 21.00 год у [ADDRESS] (що відноситься до вул.Ярошинської) водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Мітсубісі Екліпс», реєстраційний номерний знак [NUMBER] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] , який від отриманих травм помер на місці. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 20.04.2016 року Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції [INFO] помер [PERSON] . [PERSON] є матір`ю померлого [PERSON] , що стверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 28.12.1973 року, де матір`ю [PERSON] , [INFO] , зазначено [PERSON] . Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 29.06.1996 року Шевченківським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Львова 29.06.1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, після укладення шлюбу прізвище [PERSON] змінено на [PERSON] . За фактом кримінального правопорушення слідчим ВРЗуСТ СУ ГУНП у Львівській області розпочато досудове розслідування за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, про що було внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016140000000513. 30.11.2018 року постановою про закриття кримінального провадження слідчим ВРЗуСТ СУ ГУ НП у Львівській області Рокошевським А.М. було закрито кримінальне провадження №12016140000000513 від 20.04.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України на підставі п.2 ст.284 КПК України. З вищевказаної постанови вбачається, що в ході досудового розслідування встановлено, що причиною ДТП, з технічної точки зору стали ті обставини, що об`єктивна можливість виявити пішохода [PERSON] , який переходив проїзну частину дороги в забороненому місці, для водія автомобіля «Мітсубісі Екліпс», реєстраційний номерний знак [NUMBER] [PERSON] наступила на такій віддалі, при якій він вже не мав технічної можливості уникнути наїзду, а тому в діях водія [PERSON] . досудовим слідством не встановлено порушень вимог правил безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, які б перебували у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди. [PERSON] просить відшкодувати їй 800000 грн моральної шкоди та 62603 грн матеріальної шкоди. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини 1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 3 Конституції України визначає, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Як принцип всієї практичної діяльності держави, всіх її органів та посадових осіб за ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість функціонування держави, їх утвердження і забезпечення і є головним обов`язком держави. На забезпечення ефективного захисту прав та свобод людини направлені норми Конституції України про розповсюдження юрисдикції судів на всі правовідносини, які виникають у державі, а також на відшкодування моральної та матеріальної шкоди, як результат порушених прав фізичних та юридичних осіб. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 3 ч.2 ст. 11 ЦК України). Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно з ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Згідно з ч.ч.1,2 статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Згідно п.4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013 року обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З аналізу змісту глави 82 ЦК України вбачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі частини першої статті 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25.11.2020 року у справі № 760/28302/18-ц (провадження № 61 - 12464св20), від 02.11.2020 року у справі № 133/1238/17 (провадження № 61 - 19345св19). Відтак, [PERSON] , як водій автомобіля, яким збито пішохода [PERSON] , має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. При цьому умисел потерпілого як обставина, що виключає відповідальність відповідача належними та допустимими доказами доведена не була. В пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року зазначено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з роз`ясненнями, що містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Відповідно до ст. 23 ЦК України кожна особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода підлягає відшкодуванню незалежно від майнової шкоди та розміру її відшкодування. Розмір відшкодування моральної шкоди позивачу визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, пов`язаних з противоправною поведінкою та страждань у зв`язку із пошкодженням майна, ступеня вини відповідача, який завдав шкоду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 13 ЦПК України передбачає, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачено ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми (ст.ст. 77-80 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Твердження, що шкода спричинена не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, не є підставою для відмови у захисті порушеного права, оскільки за змістом зазначених норм матеріального права власник чи володілець джерела підвищеної небезпеки відповідає за шкоду без врахування вини, може бути звільнений від такої відповідальності лише спричинення шкоди за наслідками непоборної силі або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди. Таких обставин під час розгляду справи не встановлено. Особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду як невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки, так і ті, що завдали шкоди внаслідок необережності. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 263 ЦК України непереборною силою визнається надзвичайна або невідворотна за таких умов подія. Непереборна сила - це подія, об`єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди; подія, яка не повинна бути причинно пов`язана з джерелом підвищеної небезпеки. Шкідливі властивості самого джерела підвищеної небезпеки не є непереборною силою. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція винуватості заподіювача шкоди. Груба необережність потерпілого є підставою тільки для зменшення розміру відшкодування потерпілому за рахунок володільця джерела підвищеної небезпеки, однак не тягне за собою відповідальності потерпілого за заподіяння шкоди транспортному засобу. Перед потерпілим несуть обов`язок відшкодувати завдану шкоду як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Такі правові висновки викладено в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 05.06.2019 року у справі № 466/4412/15-ц, від 15.08.2019 року у справі № 756/16649/13-ц, від 02.10.2019 року у справі № 447/2438/16-ц, від 11.12.2019 року у справі № 601/1304/15-ц, від 01.07.2020 року у справі № 554/858/19 При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує вимоги розумності, виваженості, співмірності (пропорційності) та справедливості, встановлені судом обставини, глибину та тривалість моральних страждань, яку позивачка зазнала внаслідок смерті свого батька, характер та тривалість їх немайнових втрат, які зруйнувала нормальні життєві зв`язки, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, зважаючи на невідворотність завданої шкоди, а також суд враховує те, порушення загиблим п.2.5 «правил безпеки громадян на залізничному транспорті України». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 1193 Цивільного кодексу України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину. Наведені положення ст. 1193 Цивільного кодексу України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність. При цьому, питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою, у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Суд враховує, що відповідно до вимог п. 4.7 Правил дорожнього руху України, пішоходи повинні переходити проїзну частину по пішохідних переходах, у тому числі підземних і надземних, а у разі їх відсутності - на перехрестях по лініях тротуарів або узбіч. Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що [PERSON] переходив 19.04.2016 року о 21.00 год проїзну частину дороги у невстановленому місці, суд приходить до висновку, що у спірному випадку мала місце груба необережність потерпілого, яка має враховуватися при визначенні розміру відшкодування шкоди у сукупності з іншими фактичними обставинами. У зв`язку із чим, суд вважає за можливе зменшити розмір, який просить позивач стягнути з [PERSON] на відшкодування завданої їй смертю сина моральної шкоди, та стягнути з [PERSON] на користь позивача 50000 грн. Щодо вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] понесла 62603 грн витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятника у зв`язку із смертю [PERSON] , з яких: 45000 грн витрати на встановлення надгробного пам`ятника, що стверджується Накладною №042 від 10.09.2018 року, 1745 грн витрати на хрест, таблицю, вінки, стрічку, що стверджується Товарним чеком від 21.04.2016 року, 12900 грн витрати на труну, що стверджується Накладною №8 від 22.04.2016 року. Окрім того, [PERSON] понесено витрати на спеціальну обробку тіла в розмірі 300 грн, перевезення тіла в розмірі 200 грн, придбання одягу в розмірі 669 грн, оформлення документів в розмірі 57 грн, винос тіла в розмірі 100 грн, катафалк в розмірі 130 грн, автобус супроводження в розмірі 182 грн, поховальні обряди в розмірі 592 грн, поминальний обід в розмірі 728 грн. Вказані ціни на послуги оцінені по мінімальних ставках, по аналогії, у відповідності до Додатку до Постанови Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України від 31.10.2008 року №45 «Про витрати на поховання та пов`язані з цим ритуальні послуги у разі смерті потерпілого від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання». Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на момент вчинення ДТП була застрахована в ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп». За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно з п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.03.2014 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» необхідною умовою виникнення обов`язку страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб, які на відповідній правовій підставі володіють транспортними засобами, є настання страхового випадку (події, внаслідок якої завдано шкоди третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована за договором). Таким чином, враховуючи те, що станом на момент ДТП цивільно правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп», слід стягнути з ПАТ «УСК «Княжа вієнна іншуранс груп» на користь [PERSON] 62603 грн матеріальної шкоди. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути в доход держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Outcome: partial