Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

У вересня 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» звернулося до Подільського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21.11.2022 між ТОВ «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №100885361, відповідно до умов якого було надано кредит у розмірі 5 000 грн. з такими умовами: строк користування - 105 днів, а саме з 21.11.2022 до 06.03.2023, річні проценти 1 109,00%. У позовній заяві посилається на те, що ТОВ «Мілоан» виконало свої зобов`язання за вказаним договором в повному обсязі, а [PERSON] в свою чергу свої зобов`язання в частині повної та своєчасної сплати кредитних платежів не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість по кредитному договору, розмір якої станом на 29.07.2024 року становить 20 850,00 грн. Позивач зазначає, що 29.03.2023 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали Договір відступлення прав вимоги №94-МЛ/Т, за умовами якого право вимоги за кредитним договором до [PERSON] перейшло до позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №100885361 від 21.11.2022 в розмірі 20 850,00 грн., яка складається з 5000,00 грн. заборгованості за тілом кредиту, 14 900,00грн. заборгованості за відсотками, 950,00грн. заборгованості за комісією, а також стягнути 2422,40 грн. судового збору. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 06.09.2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До суду подав клопотання про розгляд справи у відсутності представника позивача, проти заочного розгляду справи та винесення заочного рішення у справі не заперечував. Відповідач в судове засідання з`явився, під час вступного слова зазначив, що позовні вимоги визнає частково в частині тіла кредиту. Пояснив, що дійсно отримав кредитні кошти, які було зараховано на його картковий рахунок. Щодо нарахованих відсотків заперечував, оскільки вони перевищують тіло кредиту та нараховані за більший період, ніж передбачено договором. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково з таких підстав. Судом встановлено, що 21.11.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №100885361, відповідно до умов якого було надано кредит у розмірі 5 000,00 грн. Договором передбачений строк користування кредитними коштами - 105 днів, а саме з 21.11.2023 до 06.03.2023, річні проценти - 1 109,00% (а.с.13-26). Так, згідно п. 1.1. договору Товариство надає клієнту фінансовий кредит в розмірі 5 000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим Договором. Відповідно до п. 1.3 договору кредит надається строком на 105 днів. Дата надання кредиту 21.11.2022. Наданий кредит клієнт зобов`язаний погасити в останній день строку кредитування. Дата погашення кредиту 06.03.2023р. Згідно п. 1.5 процентна ставка становить 2,00 % в день та застосовується у межах строку кредиту, вказаного в п. 1.3 цього Договору. Відповідно до п. 3.1 договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно з Графіком платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору. Графік платежів наявний в матеріалах справи та свідчить про обов`язок боржника вносити щомісячні платежі на погашення заборгованості за кредитом рівними частинами (а.с.24). У конкретному випадку укладення договору відбулося шляхом обміну електронними повідомленнями. Позичальник [PERSON] на підставі статей 11, 12 Закону України "Про електронну комерцію" підписав індивідуальну частину Договору електронним підписом -одноразовим ідентифікатором шляхом введення коду з SMS повідомлення, отриманого на телефон позичальника або на електронну пошту позичальника. Укладений вказаним способом правочин згідно п. 12 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Згідно паспорту споживчого кредиту сума кредиту складає 5000, 00грн, строк кредитування 105днів, процента ставка - 2,00% в день (а.с.25-26). Пунктом 3.2.6 кредитного договору встановлено, що Банк має право без згоди Клієнта поступитись своїм правом вимоги за даним договором. Так, 29.03.2023 ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали договір про відступлення права вимоги № 94 - МЛ/Т (а.с. 34-42). На підставі вказаного договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Мілоан», включно і до [PERSON] за кредитним договором № 100885361 від 21.11.2022. ТОВ «Мілоан» виконав свої зобов`язання за договором, надавши відповідачу кредитні кошти. Факт зарахування кредитних коштів 21.11.2022 на суму 5 000,00 грн. доводиться платіжним дорученням № 54621923, здійснено переказ на кредитний рахунок № [NUMBER] , отримувач [PERSON] , призначення платежу: кошти згідно договору 100885361 (а.с.30). У судовому засіданні відповідач визнав, що отримав кредитні кошти та не здійснював погашення кредиту. Відтак, відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором. Згідно з наданим позивачем Витягом з реєстру Боржників до Договору відступлення прав вимоги № 94- МЛ/Т від 29.03.2023 заборгованість відповідача станом на 29.03.2023р. складає 20 850,00 грн, з яких: 5 000,00 грн заборгованість за тілом кредиту, 14 900,00грн. заборгованості за відсотками, 950,00грн. заборгованості за комісією (а.с.45). 22.07.2024 позивач ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» направив на адресу відповідача досудову вимогу з повідомленням про відступлення права вимоги та вимогу про погашення заборгованості, яка залишилась відповідачем без відповіді (а.с. 46). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України). Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд при розгляді справи виходить з того, що позивач, як особа яка набула права вимоги, має право вимагати від другої сторони належного виконання його грошових зобов`язань, в тому числі повернення кредитних коштів, сплати відсотків та погашення виниклої заборгованості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач (позичальник) свої зобов`язання за договором кредиту не виконав належним чином, допустив прострочення платежів і заборгованість по поверненню кредитних коштів за наданим позивачем розрахунком. Відповідач не оспорив дані розрахунки, не подав доказів на їх повне або часткове спростування. Оскільки фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку позивачу не повернуті, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5 000,00 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками, суд зазначає наступне. Згідно правового висновку КЦС у складі ВС у постанові від 30.01.2018 року у справі №161/16891/15-ц доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». На підтвердження наявності та розміру заборгованості по відсоткам позивачем надано лише витяг з Реєстру боржників, який сам по собі не може бути належним та допустимим доказом правильності нарахування відсотків, періоду нарахування відсотків, не відображає плати за кредитом, якщо такі були (а.с. 45). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16 зазначила: «Велика Палата Верховного Суду наголошує, що проценти відповідно до статті 1048 ЦК України сплачуються не за сам лише факт отримання позичальником кредиту, а за «користування кредитом» (тобто за можливість позичальника за плату правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такі висновки викладені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року в справі № 310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 р по справі № 300/438/18. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Отже, припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України» (п.п 81-85, 91). За умовами договору №104084824 кредитні кошти надавалися на 105 днів. Отже, позивач має право на стягнення процентів за користування кредитними коштами за 105 днів. За який період та у якому розмірі позивач нараховував 14900,00 грн. відсотків за відсутності розрахунків встановити неможливо. Щодо частини позовної вимоги про стягнення комісії за договором, суд зазначає наступне. Так, у рішенні від 11.07.2013 N 7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Згідно зі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", в редакції, яка діяла на час укладання кредитного договору, продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. На спірні правовідносини за цим договором поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування", адже за договором позичальнику надано споживчий кредит та такий укладено зі строком погашення кредиту терміном шість місяців. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про споживче кредитування" загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту. Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Законом передбачено право фінансової установи встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до правової позиції викладеної у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року (справа N 202/5330/19) у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які встановлено щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з ст. 11 Закону України "Про споживче кредитування". Товариство не зазначило та не надало доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин умова кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемною відповідно до ч. 1 ст. 11 цього Закону. Суд звертає увагу, що у договорі не вказано за які саме послуги позивач встановив комісію. Умови самого договору не містять переліку додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачу та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту. Ураховуючи, що позивач не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і їх погодження із споживачем при укладенні договору, а тому обов`язок позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту є нікчемним відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11, ч. 5 ст. 12 Закону України "Про споживче кредитування". Зазначені правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року (справа N 755/11636/21) та від 16 листопада 2022 року (справа N 755/9486/21). Аналізуючи умови договору, суд дійшов переконання про те, що позивачем не подано доказів у відповідності до ст. ст. 76-80 ЦПК України, які б підтверджували, які саме послуги надаються відповідачеві за котрі необхідно здійснювати сплату комісії, а відтак суд вважає, що відповідач не зобов`язаний сплачувати таку комісію, а тому у цій частині позовних вимог слід відмовити за недоведеністю. Відтак, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в частині стягнення із [PERSON] заборгованості за відсотками та комісією слід відмовити. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сума сплаченого судового збору у розмірі 2422,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial