Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

21.06.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області звернувся [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить ухвалити рішення, яким зменшити розмір аліментів, які стягуються з нього на користь [PERSON] на утримання [PERSON] , [INFO] , на підставі рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 28 березня 2017 року у справі № 132/387/17, до 1/6 частини всіх видів заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму. В обґрунтування даної вимоги зазначив, що раніше з [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась спільна дитина син [PERSON] , [INFO] , який після розірвання шлюбу залишився проживати з матір`ю. Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року у справі № 132/387/17, з нього на користь [PERSON] були стягнені аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 30 відсотків від прожиткового мінімуму визначеного для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з дня подачі позовної заяви до суду, тобто з 08.02.2017 року, і до досягнення сином повноліття. Наразі він не може сплачувати аліменти у зазначеному розмірі, оскільки має матір [PERSON] , [INFO] , яка будучи людиною похилого віку, за станом свого здоров`я, потребує постійного фінансового забезпечення, яке він надає. Окрім цього, він втратив роботу, та на даний момент не має стабільного прибутку, а отже через зміну (погіршення) свого матеріального стану позбавлений можливості сплачувати аліменти. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.06.2024 року, визначено склад суду з розгляду позову: головуючого суддю Сєліна Є.В. Ухвалою судді Калинівського районного суду Вінницької області Сєліна Є.В. від 15.07.2024 року, відкрито провадження за позовом, визначено здійснити його розгляд за правилами загального позовного провадження. У відзиві на позовну заяву, відповідач [PERSON] просить у задоволенні позовних вимог позивачу [PERSON] відмовити у повному обсязі через їх необґрунтованість та незаконність, оскільки їх задоволення призведе до негативних наслідків для дитини. Позивач майже три роки не сплачує аліментів, маючи заборгованість з їх сплати, розмір якої перевищує 180000грн.00коп. На даний відзив, позивач [PERSON] подав відповідь, у якій зокрема зазначив, що наявність заборгованості зі сплати аліментів, не стосується даної справи, а вимога про зменшення розміру аліментів не суперечить вимогам діючого законодавства. На підставі ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 13.09.2024 року, закрито підготовче провадження у справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав письмову заяву, згідно якої просить справу розглянути за його відсутності, позовні вимоги задовольнити з підстав, зазначених у позові та відповіді на відзив. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила у їх задоволенні позивачу відмовити з підстав, зазначених у відзиві на позов. Вислухавши позицію відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року у справі № 132/387/17, стягнуто з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно її віку, починаючи стягнення з 08.02.2017 року (з дня подачі заяви до суду), і до досягнення дитиною повноліття. Заборгованість зі сплати даних аліментів, згідно довідки-розрахунку, складеного головним державним виконавцем Святошинського відділу державної виконавчої служби у м.Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дригант І.В., за період з 08.02.2017 року по 29.02.2024 року, становить 150731грн.25коп. У частині першій статті 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частинами першою та другою статті 27 Конвенції встановлено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 51 Конституції України\~та\~статтею 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~статті 8 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Згідно з\~статтею 141\~\~СК України,\~мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За приписами статей\~150,\~180 СК України,\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Стаття 182 СК України\~визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша статті 192\~СК України\~передбачає, що\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них\~та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За змістом даної норми\~СК України\~зміна розміру аліментів у бік зменшення можлива у випадку такої зміни матеріального чи сімейного стану платника, в результаті якого у нього погіршився матеріальний стан, наприклад зменшився дохід чи такий взагалі відсутній, або у нього з`явився додатковий обов`язок утримання інших осіб (неповнолітніх, непрацездатних), тощо. Згідно з\~роз`ясненнями, які виклачені у\~пункті 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Аналіз вказаних норм права дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: зміни і сімейного, і матеріального стану. Однак зміна сімейного стану є самостійною, не залежної від зміни матеріального стану, підставою для зміни розміру аліментів. Враховуючи зміст статей\~181,\~192 СК України,\~розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. [PERSON] звернувся 21.06.2024 року до Калинівського районного суду Вінницької області із позовом, в якому просить зменшити визначений у рішенні Калинівського районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року у справі № 132/387/17, розмір аліментів з 1/4 на 1/6 частини від усіх видів заробітку (доходу), посилаючись на те, що він не може сплачувати аліменти у зазначеному розмірі, оскільки має матір [PERSON] , [INFO] , яка будучи людиною похилого віку, за станом свого здоров`я, потребує постійного фінансового забезпечення, яке він надає. Окрім цього, він втратив роботу, та на даний момент не має стабільного прибутку, а отже через зміну (погіршення) свого матеріального стану позбавлений можливості сплачувати аліменти. Відповідно до частини третьої\~статті 12 ЦПК України,\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною першою\~статті 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга\~статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої\~статті 78 ЦПК України,\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України,\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною першою\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Для вирішення позову про зменшення розміру аліментів, встановленого рішенням суду, слід встановити чи змінився майновий, сімейний стан чи стан здоров`я особи, яка звертається із позовом з часу присудження аліментів. Тобто, в даному конкретному випадку, для вирішення питання щодо зменшення розміру аліментів за цим позовом, необхідно встановити чи змінився майновий, сімейний стан чи стан здоров`я [PERSON] після ухвалення Калинівським районним судом Вінницької області рішення від 28.03.2017 року у справі № 132/387/17. Як вбачається зі змісту рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року у справі № 132/387/17, на момент винесення цього судового рішення, матеріали вказаної справи не містили будь-якої належної інформації щодо офіційного місця працевлаштування [PERSON] та отримуємого ним доходу (заробітку). На обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] в даній справі надав у якості доказів: паспорт громадянина України № [NUMBER] , виданий 28.10.2021 року органом 8025 на ім`я [PERSON] , з ідентифікуючими його особу даними, та картку платника податків; індивідуальні відомості про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України № 0109 1012 5373 0180 від 22.05.2024 року, згідно яких сума для пенсії [PERSON] за наступні звітні періоди склала: у 2017 році 169190грн.45коп.; у 2018 році 212112грн.93коп.; у 2019 році 248362грн.73коп.; у 2020 році 245215грн.49коп.; у 2021 році 213520грн.53коп.; свідоцтво про народження [PERSON] , [INFO] ; прайс офтальмологія ТОВ «Клініка Оксфорд Медікал» від 03.01.2022 року; паспорт громадянки України серії [NUMBER] , виданий 20.07.2000 року Ленінградським РУ ГУ МВС України у місті Києві на ім`я [PERSON] , [INFO] , з ідентифікуючими її особу даними, та картку платника податків; пенсійне посвідчення № [NUMBER] серії [NUMBER] , видане 01.04.2009 року Пенсійним фондом України на ім`я [PERSON] ; консультативний висновок офтальмолога ММЦ «Клініка Оксфорд Медікал» від 18.01.2022 року на ім`я [PERSON] ; виписка з історії хвороби стаціонарного хворого № 5607 від 08.08.2023 року на ім`я [PERSON] . Проте, наявна в даних документах інформація (відомості), не містять даних, на підставі яких суд може встановити наявність зміни майнового, сімейного стану чи стану здоров`я позивача. На підставі частини першої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За змістом частини третьої статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини другої статті 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належних доказів того, що у [PERSON] змінився майновий, сімейний стан чи стан його здоров`я, з часу ухвалення рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 28.03.2017 року у справі № 132/387/17, матеріали справи не містять. Наявність в матеріалах справи індивідуальних відомостей про застраховану особу з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України № 0109 1012 5373 0180 від 22.05.2024 року, сама по собі не може свідчити про погіршення матеріального стану позивача. Отже, позивачем недоведено істотного зменшення його доходу, та відповідно і погіршення матеріального стану. При цьому слід зауважити, що сам факт відсутності офіційного місця працевлаштування та офіційної заробітної плати, не є підставами у розумінні частини першої статті 192 СК України для зменшення розміру аліментів. Доказів того, що [PERSON] , [INFO] , входять до складу сім`ї позивача, з ним проживає та перебуває на його утриманні, а також того, що на даний час вона за станом свого здоров`я потребує постійного фінансового забезпечення, суду не надано. Будь-які інші докази зміни матеріального та сімейного стану позивача чи погіршення його стану здоров`я в матеріалах справи відсутні. Самі лише посилання позивача на те, що після ухвалення судового рішення погіршився його матеріальний стан, а також на утриманні перебуває матір, яка є людиною похилого віку, без надання на підтвердження цих обставин належних доказів, не можуть бути визнані підставою для зменшення розміру стягуваних аліментів. Приймаючи до уваги, що позивач не довів підстав для зміни (зменшення) розміру аліментів, визначених рішенням Калинівського районного суду Вінницької області рішення від 28.03.2017 року у справі № 132/387/17, а тому йому у позові слід відмовити у повному обсязі. За приписами частин першої-третьої, п`ятої статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed