Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. Рух справи. У вересні 2023 року [PERSON] (далі «Позивач») звернулася з позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про стягнення 3% річних та інфляційних втрат В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 20.12.2011 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №2-1937/11 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1617436,15 гривень. 05.04.2012 року по указаній справі було видано відповідний виконавчий лист. 16.10.2014 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було замінено стягувача у виконавчому провадженні №320091101 щодо виконання виконавчого листа №2-1937/11, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 05.04.2012 року, про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] , а саме: [PERSON] на [PERSON] . До теперішнього часу Відповідачем борг не погашено. До указаної суми заборгованості Позивачем нараховано інфляційні втрати у розмірі 766372,34 гривень та 3% річних у розмірі 145713,17 гривень. Посилаючись на приписи матеріального і процесуального права, Позивач просила стягнути з Відповідача на її користь інфляційні втрати у розмірі 766372,34 гривень та 3% річних у розмірі 145713,17 гривень. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 02.11.2023 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 27-28). 27.12.2024 року ухвалою суду було закрито підготовче судове провадження по даній справі, призначено її до розгляду по суті (а.с. 41). 06.02.2024 року ухвалою суду визнано явку позивача [PERSON] у судові засідання у даній справі обов`язковою (а.с. 46-47). 14.03.2024 року та 01.05.2024 року у судових засіданнях, у які Відповідач не з`явився, Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Надала пояснення, аналогічні за змістом позовної заяви. Просила долучити до матеріалів справи додаткові докази по справі. 01.05.2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, постановлено повернутися до стадії підготовчого провадження (а.с. 70, зворот). 01.05.2024 року ухвалою суду було закрито підготовче судове провадження по даній справі, призначено її до розгляду по суті (а.с. 73). 11.07.2024 року у судовому засіданні, у яке Відповідач не з`явився, Позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Надала пояснення, аналогічні за змістом позовної заяви. У подальші судові засідання по справі Позивач не з`явилася, про дату, час та місце розгляд справи вважається повідомленою належним чином. У всі призначені по даній справі судові засідання Відповідач не з`явився. Судові документи, направлені на його адресу, повернулися з відмітками підприємства поштового зв`язку «За закінченням терміну зберігання» та «Адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 82, 83, 97, 98, 99, 100, 106, 107, 108). У зв`язку з тим, що сторони не з`явилися в судове засідання, згідно із ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. 2. Мотивувальна частина. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Зміст спірних правовідносин. 20.12.2011 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №2-1937/11 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 1617436,15 гривень суми боргу за договором позики від 07.02.2008 року та 122,00 гривень судових витрат по справі (а.с. 62-63). 05.04.2012 року по указаній справі було видано відповідний виконавчий лист (а.с. 60-61). 16.10.2014 року ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області було замінено стягувача у виконавчому провадженні №320091101 щодо виконання виконавчого листа №2-1937/11, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 05.04.2012 року, про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] , а саме: [PERSON] на [PERSON] (а.с. 64-65). Відповідно до листа Білоцерківського ВДВС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) від 11.07.2023 року №59793 на примусовому виконанні у відділі ДВС перебувало ВП 32091101 з примусового виконання виконавчого листа №2-1937/11 від 05.04.2012 року, виданого Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 1617558,15 гривень. 10.04.2012 року державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та направлено боржнику для виконання, стягувачу до відома. Станом на 11.07.2023 року будь-які кошти в рахунок сплати указаної заборгованості на депозитний рахунок відділу не надходили. Залишок боргу становить 1617558,15 гривень (а.с. 5). До указаної суми заборгованості Позивачем за період з 29.09.2020 року по 29.09.2023 року нараховано інфляційні втрати у розмірі 766372,34 гривень та за період з 29.10.2020 року по 29.09.2023 року було нараховано 3% річних у розмірі 145713,17 гривень, які остання просить суд стягнути з Відповідача на її користь (а.с. 6-9). Вирішуючи дану справу суд керується наступними нормами матеріального та процесуального права України. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Як на підставу своїх вимог Позивач посилається на приписи ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35). У той же час, відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцяти денний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, був встановлений з 12.03.2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211) та відмінений з 30.06.2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651). Крім того Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX (набрав чинності 17.03.2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Воєнний стан в Україні був введений із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та наразі є продовженим з 12.08.2024 року строком на 90 діб, тобто до 09.11.2024 року (Указ Президента України від 23.07.2024, затверджений Законом від 23.07.2024 № 3891-IX). Висновки суду. Ураховуючи положення п. 15, 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України,\~ також те, що карантин в Україні було введено 12.03.2020 року та відмінено 30.06.2023 року, а воєнний стан оголошено 24.02.2022 року та він триває дотепер, а Позивач просить стягнути з Відповідача 3% річних за період з 29.10.2020 року по 29.09.2023 року та інфляційні втрати за період з 29.09.2020 року по 29.09.2023 року тобто за період що охоплюється дією карантину та воєнного стану, суд приходить до висновку про те, що правових відстав для задоволення позовних вимог у суду немає. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed