Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

позивачка звернулась до суду з цим позовом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з Реєстраційним посвідченням Сєвєродонецького міського бюро технічної інвентаризації від 05 липня 1993 року, б/н, посвідчено, що корпоративна квартира [ADDRESS] ), належить [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ОЖСК № \~ \~ \~ \~1112 від 25 грудня 1992 року про сплату за квартиру. Квартира зареєстрована Сєвєродонецьким БТІ 05 січня 1993 року у реєстровій книзі № 23 реєстровий № 640. Технічний паспорт на квартиру, виготовлений Сєвєродонецьким міським Бюро технічної інвентаризації 05 січня 1993 року. Відповідно до технічного паспорта, квартира [ADDRESS] складається з двох жилих кімнат площею 31,0 кв. м., кухні площею 5,8 кв. м., туалету площею 1,0 кв. м., коридору площею 4,7 кв. м. кладовки площею 0,30 кв. м. Всього загальна площа квартири становить 44,8 кв. м. з яких жилої площі 31,0 кв. м., підсобної площі 13,8 кв. м. У зв`язку зі збройною агресією російської федерації проти України 24 лютого 2022 року позивачка змушена була виїхати з міста Сєвєродонецька. На даний час позивачка зареєстрована як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] . 12 грудня 2023 року позивачка звернулась до Департаменту державної реєстрації виконкому Кременчуцької міської ради з питанням здійснення державної реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . 25 грудня 2023 року державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області ухвалене рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Позивачка вказує, що на теперішній час у неї немає документів, які б могли підтвердити її право власні на вказане домогосподарство. Місто Сєвєродонецьк Луганської області знаходиться під тимчасовою окупацією російською федерацією. Згідно з нормами міжнародного права та Конвенції про захист цивільного населення під час війни позивачка має право на відшкодування їй країною агресором спричинених матеріальних збитків. Але відсутність даних у Державному реєстрі прав на нерухоме майно стосовно прав власності заважає позивачці вчинити такі дії. Враховуючи відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення невизнаного права власності на будинок, позивачка звертається до суду з цим позовом у порядку, визначеному статтею 392 Цивільного кодексу України. Постановленою суддею ухвалою від 26 березня 2024 року відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначене підготовче засідання. Постановленою судом ухвалою від 22 травня 2024 року заяву, подану від імені позивачки [PERSON] про розгляд справи без її участі залишено без розгляду. Зобов`язано позивачку надати суду оригінали документів, указаних як: технічний паспорт (складений 05 січня 1993 року на квартиру [ADDRESS] ); реєстраційне посвідчення (від 05 січня 1993 року). 20 червня 2024 року позивачкою надано на виконання ухвали суду нотаріально засвідчені копії документів. 16 липня 2024 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивачка не з`явилася, надала клопотання про розгляд справи у її відсутність та підтримання вимоги позовної заяви. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відзив на позов не надав. Представник третьої особи надав суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, висновує таке. Судом установлено, що згідно з засвідченою приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ципко Т. А. копією Реєстраційного посвідчення, виданого Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації 05 липня 1993 року, б/н, яке містить печатку установи та підпис Начальника БТІ, кооперативна квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на праві особистої власності на підставі довідки ОЖСК № 1112 від 25 грудня 1992 року про оплату за квартиру. Відомості про право власності записані в реєстрову книгу № 23 за реєстровим № 640. дод.кн. № 1, стор. 90. Згідно з засвідченою приватним нотаріусом Кременчуцького районного нотаріального округу Полтавської області Ципко Т. А. копією Технічного паспорту, виданого Сєвєродонецьким міським бюро технічної інвентаризації Луганської області, інвентарний номер 4090, реєстровий номер 640, 05 січня 1993 року виготовлений Технічний паспорт на квартиру. Відповідно до технічного паспорту, квартира [ADDRESS] складається з двох жилих кімнат площею 31,0 кв. м., кухні площею 5,8 кв. м., туалету площею 1,0 кв. м., коридору площею 4,7 кв. м. кладовки площею 0,30 кв. м. Всього загальна площа квартири становить 44,8 кв. м. з яких жилої площі 31,0 кв. м., підсобної площі 13,8 кв. м. Будинок введено в експлуатацію у 1974 році. Вартість квартири 5107 крб. 06 коп. Технічний паспорт має печатку установи та підпис Начальника БТІ. Відповідно до копії паспорту громадянки України [PERSON] вбачається, що позивачка з 13 вересня 1974 року зареєстрована у квартирі [ADDRESS] . Рішенням державного реєстратора від 25 грудня 2023 року № 70881708 позивачці відмовлено у проведенні реєстраційних дій /а.с.10/. Підставою рішення державного реєстратора вказане те, що згідно з пунктом 12 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25 грудня 2015 року, розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який встановлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на таке майно, відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями, а також наявність підстав для проведення державної реєстрації прав, зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав. Під час розгляду заяви здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно (до 2013 року), стосовно реєстрації права власності на заявлений до реєстрації об`єкт нерухомого майна та встановлено, у реєстрі прав власності на нерухоме майно відсутні відомості про реєстрацію права власності на вищевказаний об`єкт нерухомості. З метою отримання відомостей про наявність державної реєстрації права власності, проведеної до 01 січня 2013 року, державним реєстратором направлено відповідний запит (у відповідності до п. 3, ч. 3, ст. 10 Закону) до Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, вих. № 17-23/276 від 18 грудня 2023 року. У рішенні про зупинення розгляду заяви від 18 грудня 2023 року за № 70759259 державним реєстратором також зазначено про можливість надання інформації про державну реєстрацію до 01 січня 2013 року заявником особисто. Рішення про зупинення розгляду заяви від 18 грудня 2023 року за № 70759259 отримано заявником 20 грудня 2023 року особисто. 25 грудня 2023 року отримано лист від Сєвєродонецької міської військової адміністрації Сєвєродонецького району Луганської області, вих. № 2069 ВА від 20 грудня 2023 року № 372, відповідно до якого зазначено: «інформація щодо об`єктів нерухомого майна по Сєвєродонецькій міській територіальній громаді зберігалась в архіві комунального підприємства Сєвєродонецьке БТІ (далі - БТІ) на паперових носіях. Оскільки приміщення БТІ зазнало значних руйнувань, територія Сєвєродонецької міської територіальної громади на даний час є окупованою, БТІ не може виконувати свої функції, в тому числі надавати інформацію на запити державних реєстраторів про наявні в архівних справах зареєстровані права власності до 01 січня 2013 року». З урахуванням викладеного вище, поданих заявником документів, відсутності інформації, що підтверджує факт реєстрації права власності (на паперових носіях) на об`єкт нерухомого майна: [ADDRESS] вбачається, що подані для проведення державної реєстрації документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Таким чином, державний реєстратор позбавлений можливості здійснити державну реєстрацію права власності за гр. [PERSON] на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, матеріали справи свідчать про наявність спору, що пов`язаний з невизнання державою факту належності позивачці майна на праві власності через відсутність можливості отримати відомості щодо видачі правовстановлюючих документів для реєстрації права власності відповідно до діючого законодавства та відсутністю запису про право власності в Державному реєстрі права власності. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як установлено вимогами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З приписів ст. 392 ЦК України слідує, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто передумовою для застосування ст. 392 ЦК України є відсутність іншого, крім судового, шляху для відновлення порушеного права. Позивачами у позові про визнання права власності є особи, які вже є власниками. Вказана стаття не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, що затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, право власності на житловий будинок, квартиру, дачу, садовий будинок, гараж, інші будівлі, споруди, земельну ділянку, що відчужуються, може бути підтверджено, зокрема, одним таких документів або їх дублікатів: нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу; пожертви, довічного утримання (догляду), ренти, дарування, міни, спадковим договором свідоцтвом про придбання арештованого нерухомого майна з публічних торгів (аукціонів); свідоцтвом про придбання заставленого майна на аукціоні (публічних торгах); свідоцтвом про право власності; державним актом на право власності на земельну ділянку; свідоцтвом про право на спадщину; свідоцтвом про право власності на частку в спільному майні подружжя; договором про поділ спадкового майна; договором про припинення права на утримання за умови набуття права на нерухоме майно; договором про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно; договором про виділення частки в натурі (поділу); іпотечним договором, договором про задоволення вимог іпотекодержателя, якщо умовами таких договорів передбачено передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки; рішенням суду; договором купівлі-продажу, зареєстрованим на біржі, укладеним відповідно до вимог законодавства, тощо. Позивачка має документи, що засвідчують її право власності (реєстраційне посвідчення). Разом з тим, Верховний Суд у постанові від 18 лютого 2015 року у справі № 6-244цс14 зазначив, що за правилами статті 392 ЦК України, позов про визнання права власності може бути пред`явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. Крім того, у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 вказується, що відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, утому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Так, згідно зі ст. 141 ЖК України у редакції, чинній на 1993 рік, особі, прийнятій до членів житлово-будівельного кооперативу, за рішенням загальних зборів членів кооперативу, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, надається окрема квартира, що складається з однієї чи кількох кімнат, відповідно до кількості членів сім`ї, суми її пайового внеску і граничного розміру жилої площі, передбачуваного Примірним статутом житлово-будівельного кооперативу. За ст. 15 Закону України «Про власність», чинного на 05 липня 1993 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. У 1993 році діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена наказом Мінкомунгоспу від 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу № 56 від 13 грудня 1995 року. Так, згідно з п.13 Інструкції, бюро технічної інвентаризації на підставі зібраних матеріалів, а також матеріалів, поданих заявником, складає мотивований висновок про те, чи належить будівля заявнику, і подає його виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, який виносить відповідне рішення. Після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої Ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою (додаток № 2 та 2-а). При винесенні виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, що належить місцевій Раді депутатів трудящих, державній, кооперативній або громадській установі, підприємству чи організації, бюро технічної інвентаризації, на підставі цього рішення, провадить реєстрацію будинку або домоволодіння та видає реєстраційне посвідчення (додаток № 3 та 3-а). На підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток № 4). Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток № 5). Установі, підприємству або організації про проведену реєстрацію бюро технічної інвентаризації видає реєстраційне посвідчення (додаток № 3, 3-а). Відповідно до Інструкції реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Також, до 24 травня 2001 року порядок складання та видачі технічного паспорту на будинок регулювався Інструкцією про порядок проведення реєстрації житлового фонду з типовими формами облікової документації, затвердженої Наказом статистичного управління СРСР від 15 липня 1985 року № 380, згідно з п. 2.1 якого, головними документами, які встановлюють право власності на будівлі є, в тому числі, реєстраційні посвідчення комунальних органів. Позивачкою право власності набуте у 1993 році. Надане позивачкою Реєстраційне посвідчення, видане комунальним органом, який здійснював видачу документів, що посвідчують право власності Сєвєродонецьким БТІ з відповідними відмітками про реєстрацію права власності в ній, свідчить про дотримання законодавства, що діяло на момент реєстрації квартири. Також, відомості у вказаному документі підтверджуються реєстрацією проживання позивачки у квартирі, технічним паспортом на квартиру. Виходячи з викладеного вище, аналізуючи надані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивачкою було доведено її право власності на спірну квартиру, проте оскільки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно такі відомості відсутні, а отримати інформацію щодо зареєстрованого права власності позивачки на спірну квартиру у БТІ з тимчасово окупованої території (м. Сіверськодонецьк Луганської області) на теперішній час неможливо, позивачка не може розпоряджатися своїм майном, що порушує її права власності, у зв`язку з чим, заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved