Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

07.06.2024 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачки про поділ спільного сумісного майна подружжя, у якому просить визнати спільною сумісною власністю сторін автомобіль Honda Civic, д.н.з. [NUMBER] , 2010 року випуску, номер кузова [NUMBER] , стягнути з відповідачки на користь позивача грошову компенсацію вартості частини автомобіля в сумі 200000,00 грн., а також покласти на відповідача понесені позивачем судові витрати у вигляді сплати судового збору. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 22.09.2001 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2019 року. В період шлюбу за спільні кошти сім`ї був придбаний спірний автомобіль, який був зареєстрований за відповідачкою. Позивач вказує, що йому не було відомо про те, що за відповідачем рахувався вказаний автомобіль і що він був перереєстрований на нового власника згідно договору купівлі-продажу від 05.03.2021 року. Про існування зареєстрованого за відповідачем транспортного засобу позивач дізнався лише з відповіді на адвокатський запит, а тому просить поновити строк позовної даності для звернення до суду. Між сторонами виникли непорозуміння з приводу поділу майна подружжя, а тому виникла необхідність звернутись до суду. Набуте майно за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно набуте у шлюбі. Автомобіль набутий в період шлюбу за спільні кошти подружжя, а тому він є спільною сумісною власністю сторін, а також є неподільною річчю. Автомобіль був відчужений відповідачкою без згоди позивача, не в інтересах сім`ї і позивач не отримував своєї частки коштів від продажу ТЗ, а тому має право на отримання від відповідачки грошових коштів за частину ТЗ в сумі 200000,00 грн. Орієнтовна вартість транспортного засобу становить 400000,00 грн. Ухвалою суду від 13.06.2024 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання, а також задоволене клопотання позивача про витребування доказів. 09.09.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених до неї позовних вимог, просить застосувати наслідки спливу строку позовної даності та відмовити у задоволенні позову. У своєму відзиві сторона відповідача вказує, що за час шлюбу подружжям було набуто квартиру, автомобіль Мерседес, грошові кошти, а також спірний автомобіль «Хонда», д.н.з. [NUMBER] , 2010 року випуску, який був зареєстрований за відповідачкою. У шлюбі в подружжя народився син [PERSON] , [INFO] , вихованням та забезпеченням якого після розірвання шлюбу займається відповідачка. Дитина проживає разом з матір`ю, а позивач усунувся від утримання дитини та почав зловживати спиртними напоями. На час розірвання шлюбу дитині виповнилось лише 4 роки і відповідачка не мала можливості повноцінно працювати для забезпечення себе та дитини, тому у березні 2021 року вона була вимушена продати спірний автомобіль аби підготувати дитину до школи. У листопаді 2021 року відповідачка звернулась до суду і 01.12.2021 року судом був виданий наказ у справі №755/19910/21 про стягнення з батька аліментів на утримання дитини. Навіть після відкриття виконавчого провадження, батько сплачує кошти на утримання дитини несистематично, в мізерних сумах, які ніяким чином не забезпечують дитині її базові потреби. Відповідачка змушена працювати на трьох роботах аби забезпечити дитину у чужій країні. Позивач має численні провадження про вчинення адміністративних правопорушень за ст.ст. 184, 130, 122-4, 124 КУпАП. На початку 2022 року відповідачка звернулась до суду із позовом про поділ майна подружжя (справа №755/106/22), тобто спір між колишнім подружжям про поділ майна вже розглядався, і зустрічного позову щодо поділу спірного автомобіля позивач не заявляв. Постановою Київського апеляційного суду від 11.06.2024 року рішення суду першої інстанції було частково скасоване в частині задоволених вимог про стягнення грошових коштів та відмовлено у задоволенні таких вимог лише з підстави заперечення чоловіком того факту, що сторони припинили шлюбні відносини саме у січні 2018 року. Сторона відповідача посилається, зокрема, на положення ст. 72 СК України та зазначає, що твердження позивача про отримання інформації щодо спірного автомобіля лише за адвокатським запитом не відповідає дійсності, оскільки автомобіль був придбаний під час шлюбу, подружжя спільно ним користувалось, а після припинення шлюбних відносин автомобіль залишився у користуванні відповідачки, про що позивачу було добре відомо. Після розірвання шлюбу позивач не цікавився спільним майном, не ніс витрат на його утримання, не з`ясовував місце його знаходження та у першому судовому процесі з поділу майна не висував жодних претензій з приводу автомобіля «Хонда». Ініціюючи новий судовий процес позивач зловживає своїми правами, порушуючи процесуальні строки та строки позовної давності намагається повторно вирішити спір з того ж предмету і з тих же підстав. Поскільки шлюб між сторонами було розірвано 27.11.2019 року, строк позовної давності сплинув 27.11.2022 року, а із цим позовом позивач звернувся до суду 07.06.2024 року. Позивачу було байдуже на спірний автомобіль «Хонда», оскільки він придбав собі автомобіль Мерседес, мав мільйонні статки і вважав, що ні колишня дружина, ні дитина не мають жодних прав. Відчуження автомобіля відбулося в інтересах малолітньої дитини, після припинення шлюбних відносин. Оскільки відчуження автомобіля не було вчинене не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або з приховуванням його від іншого з подружжя, відсутні підстави для вираховування вартості ТЗ при поділі майна. Крім того, вартість автомобіля зазначена у позовній заяві значно завищена. Автомобіль відчужений третій особі, а тому він не можу бути визнаний власністю позивача чи відповідача, а тим більше спільною сумісною власністю. 20.09.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково зазначає, що відповідачка фактично визнає дійсну продаж автомобіля та відсутність розрахунків між сторонами внаслідок продажу ТЗ. Безпосередня поведінка позивача не має жодного значення для вирішення справи, докази зловживання позивачем спиртними напоями відсутні, як відсутній і причинно-наслідковий зв`язок між поведінкою позивача та необхідністю продажу спільного майна для утримання дитини. Голослівні твердження позивача про одноособове утримання дитини не є предметом цього спору. Позивач стверджує, що регулярно перераховує кошти на утримання сина, що зокрема підтверджується відсутністю звернень до суду протягом 2019-2021 року про стягнення аліментів. Продаж спірного автомобіля у березні 2021 року не співвідноситься із заявленою відповідачем метою - необхідність збору дитини до школи. Сама відповідачка вказує, що матеріальну допомогу відповідач припинив надавати у листопаді 2021 року, а не в березні коли було вчинено відчуження спірного ТЗ. У справі №755/106/22 про поділ майна подружжя саме відповідачка не включила у перелік спільного майна автомобіль «Хонда» приховавши факт самовільного продажу нею спільного майна. Сам факт не звернення із позовом про розподіл майна не є припиненням права спільної сумісної власності. В межах справи №755/106/22 питання поділу автомобіля «Хонда» не вирішувалось, а тому позивач не позбавлений права звернення до суду із цим позовом. Факт продажу майна, яке є спільною сумісною власністю без погодження з іншим з подружжя, без компенсації вартості частки, не припиняє правовідносин відносно відчуженого майна, оскільки лишається право вимоги стягнення вартості частки з іншого з подружжя. Спірний автомобіль знаходився у користуванні відповідачки, яка з 2021 року припинила спілкування з позивачем, а в лютому 2022 року покинула територію України. Відповідачем не надано жодних доказів про обізнаність позивача з фактом продажу ТЗ, а тому строк позовної давності слід відраховувати з часу отримання відповіді на адвокатський запит. Позовна давність вираховується не з моменту припинення шлюбу, а з моменту порушення права співвласника або з моменту коли він міг дізнатись про порушення свого права. У питанні строку позовної давності сторона позивача також посилається на норми ЦК України, якими було продовжено строки позовної давності на час карантину та запинено їх на час воєнного стану. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, 22.09.2001 року між сторонами у справі був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 7). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 27.11.2019 року у справі №755/15506/19 шлюб між подружжям розірваний (а.с. 8-10). За змістом відповіді РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 19.10.2023 року, згідно з даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, транспортний засіб HONDA CIVIC, 2010 року випуску, об`єм двигуна 1799 см3, VIN номер [NUMBER] , 22.03.2011 був зареєстрований за на ім`я [PERSON] . 06.03.2021 вказаний транспортний засіб в ТСЦ №5141 був перереєстрований з [PERSON] на нового власника на підставі договору купівлі-продажу №0060 від 05.03.2021, укладеного у суб`єкта господарювання ТОВ «Карат авто» (а.с. 30). Згідно наявної матеріалах справи копії договору купівлі-продажу транспортного засобу №0060 від 05.03.2021 року, автомобіль HONDA CIVIC, номер кузова (рами, шасі) [NUMBER] , був відчужений за ціною 280000,00 грн. (а.с. 88-89). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У загальному розумінні захист цивільних прав слід розуміти як передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких здійснюється поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. У кожній конкретній справі позивач на власний розсуд обирає спосіб (способи) захисту його порушеного, оспорюваного чи невизнаного права. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням статей 55, 124 Конституцій України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до яких кожна особа має право саме на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), ніж положення Законів України, зокрема кодексів, порушене цивільне право чи інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України. Разом з тим цей перелік не є вичерпним, про що прямо зазначено в цій статті. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна. Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором. В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Не є ефективним способом захисту позов про визнання договору недійсним у разі, якщо особа має на меті отримати лише еквівалент вартості своєї частки у спільному майні, оскільки такий спосіб захисту не захищає та не відновлює в результаті її порушене право в той спосіб, який вона обрала. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Убачається, що автомобіль «Хонда» був набутий на ім`я відповідачки під час зареєстрованого шлюбу сторін та відчужений після розірвання шлюбу без повідомлення про це позивача та без отримання його згоди, що не заперечувалось стороною відповідача. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відчуження майна без згоди одного з подружжя має наслідком виникнення у цієї особи права на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Тобто, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У цій справі презумпція спільності майна не оспорювалась, відчуження автомобіля без згоди позивача стороною відповідача не заперечувалось, відступу від рівності часток сторін з будь-яких поважних причин відповідач не просив і судом таких підстав не встановлено за відсутності будь-яких належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів. Також, відповідачем не доведено, що відчуження автомобіля було здійснене в інтересах сім`ї та на її потреби, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, на які саме потреби були витрачені отримані від продажу автомобіля грошові кошти. Відсутність розподілу між сторонами коштів за продаж транспортного засобу сторона відповідача не заперечувала та не спростовувала. Посилання відповідача на те, що спір між подружжям вже вирішувався судом, не є підставою для відмови у задоволенні позову чи закриття провадження у справі, оскільки поділ автомобіля «Хонда» або стягнення компенсації частки його вартості предметом спору у іншій справі не був. Встановивши, що сторони придбали автомобіль під час перебування у зареєстрованому шлюбі і відповідач розпорядився зазначеним спільним майном подружжя на власний розсуд без повідомлення та письмової згоди позивача, суд дійшов висновку, що в такому випадку позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. Визначаючи розмір компенсації, суд виходить з того, що наявна в матеріалах справи копія договору купівлі-продажу автомобіля є єдиним належним та допустимим доказом, який підтверджує вартість транспортного засобу, а тому зазначена сума відчуження майна, що вказана у договорі, підлягає поділу між усіма власниками відчуженого майна у рівних частках. Поскільки ціна автомобіля становила 280000,00 грн., стягненню з відповідачки на користь позивача підлягає грошова компенсація в сумі 140000,00 грн. Стосовно вимоги позивача про визнання автомобіля спільною сумісною власністю суд вважає, що у такій вимозі слід відмовити, оскільки для належного захисту прав не є необхідним та обґрунтованим визнання за рішенням суду майна спільною сумісною власністю, тобто не є необхідним викладення такого висновку у резолютивній частині рішення, адже мотивуючи своє рішення суд встановлює ту обставину, що спірне майно на час його відчуження відповідачкою було об`єктом спільної сумісної власності, отже виходячи із такої встановленої судом обставини, суд для захисту прав має своїм рішенням у його резолютивній частині здійснити саме поділ цього майна, зокрема шляхом стягнення компенсації відчуженого без згоди позивача автомобіля. Крім того, на час подання позову та вирішення справи автомобіль вибув зі спільної сумісної власності сторін і належить іншій особі, тому задоволення відповідної вимоги по суті є неможливим, оскільки новий власник не приймав участі у справі, а позивачем не було заявлено вимоги про визнання відповідного договору купівлі-продажу недійсним з метою повернення транспортного засобу у спільну сумісну власність колишнього подружжя. Стосовно вимог відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, суд зазначає, що у даному спорі строки позовної давності не спливли. Відповідно до положень ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. При цьому, право спільної сумісної власності позивача було порушено в момент укладення договору про відчуження майна без його згоди, тобто 05.03.2021 року. Позивач стверджує, що про відчуження майна йому стало відомо з відповіді РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві від 19.10.2023 року і такі дані нічим не спростовано. Разом з цим, згідно п. 2-1. Прикінцевих положень СК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 72, 128, 129, 139 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Ураховуючи встановлення карантину 12.03.2020 та його закінчення 01.07.2023 року, позивачем не пропущений строк позовної даності при зверненні до суду із цим позовом. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачки компенсації вартості частини автомобіля в сумі 140000,00 грн. та про відмову у задоволенні позову в іншій частині. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд здійснює розподіл витрат позивача зі сплати судового збору пропорційно до частини задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial