Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та поділ майна подружжя Стислий виклад позиції позивачки та заперечення відповідача. Посилається на те, що з 28.03.2007 до 07.10.2021 перебувала з зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час перебування у шлюбі з [PERSON] , в 2013 році вона успадкувала 2 (дві) земельні ділянки, а саме земельну ділянку кадастровий номер: 3223155400:05:045:0046, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0927 га, земельну ділянку, кадастровий номер: 3223155400:05:045:0061, розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0916 га та житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . 07.06.2019 року вона продала зазначене нерухоме майно, і за особисті кошти, отримані від його продажу, придбала 2 (дві) квартири, а саме квартиру [ADDRESS] , яку придбала 18.09.2019 року та квартиру [ADDRESS] , яку придбала 08.10.2020 року. Зазначає, що джерелом отримання коштів на придбання вище зазначених квартир є кошти, отримані нею від продажу майна, отриманого нею в порядку спадкування, а тому квартири є її особистою приватною власністю. Крім того, під час шлюбу був придбаний автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] , який був зареєстрований на ім`я відповідача. Просить суд: 1) визнати за нею право особистої приватної власності на житлову квартиру [ADDRESS] ; 2) визнати за нею право власності на житлову квартиру [ADDRESS] ; 3) стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошову компенсацію у розмірі 1/2 вартості автомобіля VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] ; 4) припинити за нею право власності на 1/2 частину автомобіля VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] з дня отримання грошової компенсації. 06.12.2022 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] (а.с. 176-179 том 1). В обґрунтування відзиву посилався на те, що в п. 5.2. договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного 18.09.2019 року зазначено, що грошові кошти, які сплачуються за цим договором є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . На купівлю вищезазначеної квартири ним була надана згода у заяві, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Алейнік Л.О. Крім того, він як чоловік [PERSON] , так само надавав згоду на купівлю іншої квартири, а саме [ADDRESS] . Наголошував на тому, що на момент підписання договорів купівлі-продажу квартир, позивачка усвідомлювала значення своїх дій, була ознайомлена із текстом договорів, а дані правочини відповідали її дійсним намірам. Зважаючи, що дві квартири та автомобіль придбані подружжям за час шлюбу, вважає, що вони є об`єктами спільної сумісної власності подружжя. Крім того, відповідач [PERSON] звернувся до суду з власним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя (а.с. 187-234 том 1). Стислий виклад позиції відповідача та заперечення позивачки. Посилається на те, що з 28.03.2007 до 07.10.2021 перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час перебування у шлюбі, він з позивачкою [PERSON] набули у власність майно, загальною вартістю 3 353 325,00 грн., а саме: 1) квартиру [ADDRESS] ; 2) квартиру [ADDRESS] ; 3) автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] . Зазначає, що направив на адресу позивачки пропозицію про розподіл спільного майна подружжя, проте [PERSON] ухиляється від мирного врегулювання питання, оскільки вважає, що спірне майно належить їй на праві особистої приватної власності. Просить суд провести поділ майна подружжя наступним чином: 1) право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 56,8 кв.м. визнати за [PERSON] ; 2) право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м. визнати за [PERSON] ; 3) право власності на автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] визнати за [PERSON] 20.07.2023 року від представника позивачки [PERSON] адвоката Письменної Н.В. надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заперечень, зазначила, що придбані квартири є особистою приватною власністю [PERSON] , відповідно не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому не підлягають поділу. Зазначає, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя (а.с. 119-128 том 2). 08.09.2023 року від відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення на відзив [PERSON] , в яких він зазначив, що факт продажу спадкового майна за декілька місяців до придбання спірних квартир, не спростовує правомірності правочину, і відповідно не спростовує зазначений у договорі факт придбання позивачкою у шлюбі вищезазначених квартир за спільні кошти подружжя. Таким чином, вважає, що все майно, яке було набуте подружжям у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю (а.с. 142-147 том 2). Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13.10.2022 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху (а.с. 81 том 1). Ухвалою суду від 03.11.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 168 том 1). 06.01.2023 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду міста Києва із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою суду від 03.07.2023 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя залишено без розгляду (а.с. 112 том 2). Ухвалою суду від 12.01.2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, призначено підготовче судове засідання (а.с. 10 том 2). Ухвалою суду від 03.07.2024 цивільну справу №753/12148/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна особистою приватною власністю та поділ майна та цивільну справу №754/9555/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, об`єднано в одне провадження (а.с. 115 том 2). Пояснення учасників справи в судовому засіданні. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника позивачки надійшло клопотання в якому вона просить суд проводити судовий розгляд без її участі та участі позивачки, просить задовольнити позовні вимоги та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, від представника відповідача надійшло клопотання в якому він просить суд проводити судовий розгляд без його участі та участі відповідача, просить задовольнити позовні вимоги [PERSON] та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Допитана 04.01.2024 року в якості свідка позивачка [PERSON] в судовому засіданні пояснила суду, що вона з відповідачем [PERSON] одружилася в 2017 році. В 2021 році шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Деснянського районного суду міста Києва. Під час шлюбу відповідач не працював, а тому дохід родини забезпечувала вона самостійно. Через деякий час після укладення шлюбу з [PERSON] , помер її батько, і вона отримала у спадщину нерухоме майно, а саме дві земельні ділянки та житловий будинок. В подальшому вона продала спадкове майно, і на гроші від продажу придбала дві спірні квартири. Також пояснила суду, що кошти на купівлю автомобілю також дала вона у розмірі 80 відсотків від його вартості, проте зазначила, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Також підтвердила, що її колишній чоловік [PERSON] , надавав згоду на купівлю спірних квартир, при оформленні договорів купівлі-продажу у приватного нотаріуса. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. 28.03.2007 року між позивачкою та відповідачем Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у місті Києві, зареєстровано шлюб, актовий запис № 352, який було розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.10.2021 року (а.с. 13-14 том 1). [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, яка складалась з кількох об`єктів нерухомого майна, а саме з: 1)земельної ділянки кадастровий номер: 3223155400:05:045:0046, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0927 га, 2)житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . 3)земельної ділянки, кадастровий номер: 3223155400:05:045:0061, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 0,0916 га. Вказане майно позивачка [PERSON] набула у власність у порядку спадкування, що підтверджується свідоцтвами про право на спадщину за заповітом, за реєстровими №№5650, 3843, 3517 (а.с. 35-38 том 1). 07.06.2019 позивачка [PERSON] здійснила продаж зазначених земельних ділянок та житлового будинку, що підтверджується договором купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 07.06.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1165, договором купівлі продажу житлового будинку, посвідченого 07.06.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1162 та договором купівлі продажу земельної ділянки, посвідченого 07.06.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №1159 (а.с. 34-56). Від продажу майна, яке вона набула у порядку спадкування за заповітом, позивачка [PERSON] отримала дохід у розмірі 2 504 200 (два мільйони п`ятсот чотири тисячі двісті) гривень 00 копійок. В подальшому, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, 18.09.2019 року позивачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 1 132 960 (один мільйон сто тридцять дві тисячі дев`ятсот шістдесят) 00 копійок, що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.09.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Алейнік Л.О. за реєстровим № 759 (а.с. 25-19 том 1). Таким чином, у позивачки залишилось 1 371 240,00 грн. власних коштів (з розрахунку 2 504 200,00 грн. - 1 132 960,00 грн.). Крім того, 08.10.2020 року під час перебування у зареєстрованому шлюбі, позивачка [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] за 1 322 000 (один мільйон триста двадцять дві тисячі) гривні 00 копійок, що підтверджується договором купівлі-продажу від 08.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Алейнік Л. О. за реєстровим № 497 (а.с. 30-34 том 1). Таким чином, у позивачки залишилось 49 240,00 грн. власних коштів (з розрахунку 1 371 240,00 грн. - 1 322 000,00 грн.). У договорі купівлі-продажу квартири у п. 5.2. вказано, що грошові кошти, які сплачуються за цим договором є об`єктом спільної сумісної власності подружжя - [PERSON] та [PERSON] . Проте, судом встановлено, що джерелом походження коштів для придбання двох спірних квартир є саме кошти позивачки [PERSON] , які вона отримала з продажу спадкового майна, що не спростовано відповідачем. Під час перебування у зареєстрованому шлюбі, [PERSON] придбав автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 2570 від 05.05.2021 року (а.с. 203 том 1). З огляду на викладене, залишку коштів позивачки [PERSON] , які вона отримала з продажу спадкового майна, було б недостатньо для придбання спірного автомобіля. Судом встановлено, що під час шлюбу, позивачка [PERSON] працювала та отримувала дохід, що підтверджується довідкою про доходи №1 від 2022 року, в якій зазначено, що за період з 01.2019 року по 31.08.2022 року [PERSON] отримала дохід у вигляді зарплати в сумі 222 220 (двісті двадцять дві тисячі двісті двадцять) гривень 14 копійок (а.с. 57-58). Дохід відповідача [PERSON] за період з ІІІ кварталу 2019 року по ІІ квартал 2021 року становить 1373 (одна тисяча триста сімдесят три) гривні 37 копійок (а.с. 70-71 том 2). З огляду на викладене, джерелом походження коштів для придбання автомобіля є спільні кошти подружжя, що сторонами визнається. Норми права, що підлягають застосуванню. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. За загальним правилом власник самостійно користується, володіє та розпоряджається своїм майном. Володіння та розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно із частинами першою-третьою статті 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України). З огляду на зміст статті 61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Відповідно до частин першої, сьомої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Тобто, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження 14-325цс18). Отже, слід зауважити, що задля визнання майна особистою власністю подружжя, таке майно має бути придбаним одним із подружжя під час перебування у шлюбі за рахунок особистих коштів, які є об`єктом роздільної власності подружжя. Таким чином право роздільної власності подружжя виникає шляхом трансформації одного об`єкта цієї власності в інший. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 23, 24, 30постанови від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (пункт 22). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті60,69 СК України, частина третя статті 368 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України)) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом (пункт 23). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них (пункт 24). Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті63, частиною першою статті 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі (пункт 30). Частиною 1 та 2 ст. 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 2 статті 183 ЦК України визначено, що неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21.12.2007 №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Саме таку правову позицію висловила Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 03.10.2018 по справі №127/7029/15-ц. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Верховний Суд у постанові по справі № 546/912/16-ц від 24.01.2020 р. зазначив, що статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями, як час набуття майна і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна в період шлюбу, але за особисті кошти таке майно не може вважатись спільним майном подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за чиї кошти воно придбане. Та якщо заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідно до статей 12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №917/1307/18). Позиція суду та висновки за результатами розгляду справи. Суд, вислухавши сторони та їх представників, допитавши позивачку в якості свідка, дослідивши та оцінивши всі докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Сторони не заперечували, що автомобіль марки VOLVO V60, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] , було набуто подружжям в період шлюбу і він є спільною сумісною власністю подружжя. Стосовно іншого майна позивачка спростовувала презумпцію права спільної сумісної власності на нього, зазначала, квартири є її особистою приватною власністю. Щодо квартир, суд зазначає наступне. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Як вбачається з матеріалів справи, 07.06.2019 позивачка [PERSON] здійснила продаж нерухомого майна, яке вона набула в порядку спадкування за заповітом за 2 504 200,00 грн. (а.с. 34-56). 18.09.20219 року, за згодою чоловіка, [PERSON] придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] за 1 322 000,00 грн. Крім того, 08.10.2020 року, за згодою чоловіка, [PERSON] придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] за 1 132 960,00 грн. З вказаного вбачається, що вартість земельних ділянок та житлового будинку, які належали на праві особистої приватної власності [PERSON] , є вищою за вартість квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , які придбані [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] . Суд критично ставиться до посилання відповідача на те, що спірні квартири є спільною сумісною власністю подружжя, з огляду на те, що представником відповідача у судовому засіданні 04.01.2024 року не заперечувалось, що джерелом походження коштів, на які придбані спірні квартири, є саме продаж майна, яке набула позивачка [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Не зважаючи на умови договору, в яких зазначено про спільність майна подружжя, та які передбачають передбачуваність поведінку сторін, [PERSON] має право оспорювати, що це майно, а саме квартири, є спільною сумісною власністю подружжя. З наведеного вбачається, що спірні квартири були придбані [PERSON] , саме за її особисті кошти, які вона отримала від реалізації свого нерухомого майна, а відтак, вони є особистою приватною власністю позивачки [PERSON] . Встановивши, що спірні квартири були придбана за особисті кошти [PERSON] , отримані від продажу земельних ділянок та житлового будинку, які належали їй на праві особистої приватної власності, суд зробив висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] . При цьому [PERSON] не надав доказів на підтвердження того, що його внесок у збільшення вартості у розумінні частини першої статті 62 СК України є достатньо значним для можливості визнання спірного майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Щодо поділу автомобіля, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 зауважує, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)). Спосіб захисту права є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63)). (пункт 24) Велика Палата Верховного Суду вважала правильним висновок судів про те, що вимоги про визнання за відповідачем права власності на автомобіль і стягнення на користь позивачки відповідної грошової компенсації треба розглядати як вимогу про поділ цієї неподільної речі шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього компенсації замість частки позивачки у праві спільної сумісної власності на автомобіль. Крім того, ВП ВС констатувала, що внаслідок його виділення у власність відповідачеві і такого стягнення право спільної сумісної власності на автомобіль припиняється. Тому окрема вимога припинити право спільної сумісної власності є неефективним способом захисту. Велика Палата Верховного Суду зауважила, що приписи частин 4, 5 ст. 71 СК України і ст. 365 ЦК України з урахуванням принципу розумності треба розуміти так: а) правила про необхідність попереднього внесення коштів на депозитний рахунок суду стосуються тих випадків, коли позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) заявив вимогу про припинення права відповідача на частку у спільній власності (такі кошти забезпечують отримання відповідачем грошової компенсації); б) якщо позивач (один із подружжя чи колишній чоловік, колишня дружина) таку вимогу не заявив (а вимагає, наприклад, поділити неподільну річ шляхом виділення її у власність відповідача та стягнення з нього грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на цю річ), то підстави для внесення ним відповідної суми коштів на депозитний рахунок суду відсутні. Позивачка не претендувала на те, щоб залишити автомобіль собі, припинивши право відповідача на частку в праві спільної сумісної власності з компенсацією йому за цю частку. Вона, навпаки, дала згоду на те, щоб отримати грошову компенсацію за її частку в праві спільної сумісної власності на автомобіль від відповідача. Тому вимога про стягнення такої компенсації не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду. Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам собою не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Згода відповідача на виплату грошової компенсації позивачеві, право власності якого на частку у праві спільної сумісної власності припиняється, не є обов`язковою. За змістом ч. 4 ст. 71 СК України згоду на отримання такої компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно при його поділі має надати той із подружжя, на чию користь таку компенсацію присуджує суд. Цей припис узгоджується з приписом ч. 2 ст. 364 ЦК України, за змістом якого саме той співвласник, який бажає виділу, має надати згоду на одержання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки в неподільній речі. Як убачається з матеріалів справи, предмет спору ставлять вимоги позивачки про стягнення в порядку поділу майна подружжя з відповідача на її користь компенсації вартості частки у спільному майні подружжя в розмірі 206 675,00 грн., як 1/2 частка власності на автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] . В позовній заяві [PERSON] , відповідач просить суд визнати право власності на автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] за відповідачем. Вказане рухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набуте у шлюбі за спільні кошти подружжя, що не заперечувалось сторонами, а тому підлягає поділу. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінним за своєю природою і регулюється статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої ст. 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 09.06.2021 року у справі № 760/789/19, від 29.04.2020 року у справі № 210/4854/15-ц, від 03.06.2020 року у справі № 487/6195/16-ц. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги вищенаведені роз`яснення постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, задля повного захисту порушеного права, суд визнає обґрунтованою вимогу позивачки про стягнення з відповідача у порядку поділу спільного майна подружжя на користь позивачки компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, як 1/2 частка власності на автомобіль VOLVO, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] , що є неподільним спільним майном подружжя, придбаним сторонами у період зареєстрованого шлюбу, за відсутності доказів протилежного, тому правовий режим спільного майна подружжя на спірне нерухоме майно надає право поділу такого майна між подружжям, з дотриманням презумпції рівності часток. У відповідності до Звіту про оцінку майна однокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки становить 1 930 795 (один мільйон дев`ятсот тридцять тисяч сімсот дев`яносто п`ять) гривень 00 копійок (а.с. 96-119 том 1). У відповідності до Звіту про оцінку майна двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість об`єкта оцінки становить 2 482 655 (два мільйона чотириста вісімдесят дві тисячі шістсот п`ятдесят п`ять) гривень 00 копійок (а.с. 120-142 том 1). Згідно Звіту про оцінку майна автомобіля VOLVO V60, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] від 30.06.2022 року, наданого в якості доказу [PERSON] , ринкова вартість даного автомобіля становить 413 350 (чотириста тринадцять тисяч триста п`ятдесят) гривень 00 копійок (а.с. 143-162 том 1). У відповідності до Звіту про оцінку майна від 30.06.2022 року, ринкова вартість автомобіля VOLVO V60, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] становить 343 500 (триста сорок три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок. Дані звіти про оцінку майна сторонами не оспорюються. Під час визначення розміру компенсації, суд керується Звітом про оцінку автомобіля від 19.10.2024 року, ринкову вартість спірного рухомого майна (а.с. 143-162 том 1), який наданий позивачкою, у відповідності до якого, ринкова вартість даного автомобіля становить 413 350,00 грн., а 1/2 частина від вартості відповідно становить 206 675,00 грн. Суд не бере до уваги Звіт про оцінку автомобіля від 30.06.2022 року, який наданий відповідачем, та у відповідності до якого ринкова вартість автомобіля VOLVO V60, 2014 року випуску, VIN [NUMBER] становить 343 500 (триста сорок три тисячі п`ятсот) гривень 00 копійок, оскільки оцінювач особисто не проводив огляд об`єкту оцінки, а уся інформація, на основі якої здійснено висновок, надана йому відповідачем (а.с. 207 том 1). Таким чином, ураховуючи інтереси обох сторін спірних правовідносин щодо порядку подальшого користування та розпорядження майном, ураховуючи ознаку неподільності майна, яке є об`єктами предмету спору, - суд вважає, що присудження відповідачу автомобіля, як неподільної речі, що знаходиться у його користуванні, забезпечить повний захист права власності у спосіб, заявлений позивачем, задля досягнення мети правосуддя та принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. Судові витрати. Позивачкою [PERSON] визначено ціну позову у розмірі 4 620 125,00 грн. та було сплачено судовий збір у загальному розмірі 13 397,40 грн., який складається з судового збору за позовну вимогу майнового характеру у розмірі 12 405,00 грн., та за позовну вимогу немайнового характеру у розмірі 992,40 грн. Відповідачем [PERSON] визначено ціну позову у розмірі 3 353 325,00 грн. та було сплачено судовий збір у загальному розмірі 7 443,00 грн., що не відповідає вимогам закону. У відповідності до пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Здійснюючи розрахунок (3 353 325,00 ? 1% = 33 533,25 грн.; 992,4 грн. > 12 405 грн.), судом встановлено, що відповідачем не доплачено судовий збір у розмірі 4 962,00 грн. Разом з тим, при вирішенні справи суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, що складаються з витрат на професійну правничу допомогу, яке буде вирішено в окремому судовому засіданні з ухвалення додаткового рішення відповідно до вимог ст. 270 ЦПК України, у якій зазначено наступне. Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати (п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України). Заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення (ч. 2 ст. 270 ЦПК України). Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (ч. 3 ст. 270 ЦПК України). У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви (ч. 4 ст. 270 ЦПК України).

Outcome: partial