Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

В січні 2024 року представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.10.2008 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11402516000, за умовами якого [PERSON] отримала кредитні кошті в сумі 199 900 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних. Також на виконання зобов`язань [PERSON] за вказаним кредитним договором, 03.02.2009 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» було укладено додаткову угоду №1 до Договіру про надання споживчого кредиту № 11402516000, відповідно до умов якого [PERSON] зобов`язалася повертати кредитні кошти та нараховані проценти шляхом щомісячної сплати ануїтет них платежів в розмірі 2700 доларів США. 22.06.2011 року Обухівським районним судом Київської області було розглянуто цивільну справу № 2-835/11 та винесено рішення про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства\~\~\~\~«УкрСиббанк»\~ заборгованість за кредитним договором \~№11402516000 від 10.10.2008 року та за додатковою угодою №1 від 03.02.2009 року до кредитного договору \~№11402516000 \~в сумі 20050515(два мільйони п`ятдесят тисяч п`ятсот п`ятнадцять) гривень, а також судові витрати в розмірі 1820,00 грн. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2011 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 22.06.2011 року залишено без змін. 13.02.2012 між ПАТ «Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» укладено Договір факторингу № 2 відповідно до умов якого ТОВ «Кей-Колект» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до осіб, які були боржниками ПАТ «Укрсиббанк», включно і за Договором про надання споживчого кредиту № 11402516000 від 10.10.2008 року. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 15.09.2023 року замінено стягувача ПАТ «Укрсиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» у справі №2-835/11. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20.10.2023 року у справі №2-835/11 виправлено описку в резолютивній частині ухвали Обухівського районного суду Київської області від 15.09.2023 року в номері справи по якій змінено стягувача. У зв`язку з викладеним, на думку представника позивача з відповідача на підставі ч. 2\~ст. 625 ЦК України\~підлягають стягненню 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 301341,44 грн. та інфляційні втрати в розмірі 994343,93 грн., які позивач нарахував за період з 01.04.2017 року по 23.02.2022 року. За таких підстав позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь вказану суму заборгованості та судові витрати. Ухвалою судді від 29.02.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою судді від 02.05.2024 року розпочато розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 22.08.2024 року судом постановлено протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду 10.05.2024\~року на\~адресу суду\~відповідачем надано\~відзив в\~якому відповідач\~просив відмовити\~в задоволенні\~позовних вимог\~посилаючись на\~те,\~що 22.06.2011\~року рішенням\~Обухівського районного\~суду Київської\~області у\~справі №2-835/11\~стягнуто з\~відповідача на\~користь ПАТ\~«Укрсиббанк» заборгованість\~в розмірі\~2050515\~грн.,\~проте виконавчий\~лист на\~виконання вказаного\~рішення кредитором\~не отримувався,\~а відтак\~грошове зобов`язання\~є задавненим,\~що виключає\~можливість нарахування\~на нього\~3%\~річних та\~інфляційних втрат.\~Крім того\~13.01.2015\~року у\~справі №372/6187/14 відмовлено в\~задоволенні заяви\~Товариства з\~обмеженою відповідальністю\~«Кей-Колект»\~про заміну\~стягувача,\~поновлення строків\~пред`явлення виконавчого\~листа та\~видачу виконавчого\~листа на\~правонаступника. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27.04.2015 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект»- відхилено. Рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 січня 2015року залишено без змін. На даний час не існує та не існувало виконавчих проваджень з виконання рішення Обухівського районного суду Київської області від 13 січня 2015 року, а тому просив відмовити в задоволенні позову. \~ \~ 27.05.2024\~року на\~адресу суду\~представником позивача\~подано відповідь\~на відзив,\~в якому\~останній зазначив,\~що оскільки\~рішенням Обухівського\~районного суду\~Київської області\~від 22\~ червня\~ 2011\~ р.\~ по\~ справі\~ 2-835/11\~ захищено\~ права\~ кредитора\~ у\~ зобов`язальних\~правовідносинах,\~що виникли\~з кредитного\~договору шляхом\~стягнення заборгованості\~в розмірі\~2\~050\~515,00\~грн.,\~то зобов`язання\~відповідачки трансформувалось\~в деліктне,\~тоб таким,\~що виникло\~з рішення\~суду,\~а сплив\~строку пред`явлення\~виконавчих листів\~до виконання\~не має\~правового значення\~для стягнення\~3%\~річних та\~інфляційних втрат. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та на підставі наявних у справі доказів з врахуванням відповіді на відзив. Представник відповідача у судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 22.06.2011 року рішенням Обухівського районного суду Київської області позовні вимоги ПАТ «Укрсиббанк» задоволені частково, стягнуто з [PERSON] , на користь Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором №11402516000 від 10.10.2008 року та за додатковою угодою №1 від 03.02.2009 року до кредитного договору №11402516000 в сумі 20050515 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства\~\~\~\~«УкрСиббанк» судові витрати в сумі 1820 гривень. В решті позову відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання договору споживчого кредиту недійним, треті особи [PERSON] , приватний нотаріус Щур Н.Р., відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 листопада 2011 року, рішення Обухівського районного суду від 22.06.2011 року залишено без змін. 13.02.2012 року між ПАТ Укрсиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 2, згідно якого відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором № 11402516000 від 10 жовтня 2008 року, що був укладений між ПАТ «Укрсиббанк», таким чином ТОВ «Кей-Колект» набуло право кредитора по грошовим вимогам до боржника. 15.09.2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Укрссиббанк»», на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», у справі № 372/6187/14. 20.10.2023 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області виправлено описку в ухвалі Обухівського районного суду Київської області від 15.09.2023 року в якій зазначено в резолютивній частині ухвали замість невірного «Замінити стягувача Публічне акціонерне товариство «Укрссиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у справі № 372/6187/14» - правильно «Замінити стягувача Публічне акціонерне товариство «Укрссиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» у справі № 2-835/11.). Постановою Київського апеляційного суду від 11.09.2024 року, ухвалу Обухівського районного суду Київської області від 15.09.2023 року, скасовано. Заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», залишено без задоволення. Відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог. Відповідно до положень\~ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 530 ЦК України\~визначається, що зобов`язання повинні бути виконанні у встановлений строк його виконання. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі\~статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями\~статті 611 цього Кодексу\~передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У\~статті 625 ЦК України\~визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20 січня 2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані\~Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія\~статті 625 ЦК України\~поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а частина п`ята\~статті 11 ЦК України\~не дає підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення\~статті 625 ЦК України\~передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати із деліктного зобов`язання та рішення суду. Наявність судового рішення про стягнення суми боргу, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі за № 127/15672/16-ц вказала, що, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18) зазначено, що за змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За частинами 1, 2, 4\~статті 77 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. За ч. 1\~ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1\~ст. 80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~статті 81 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголосила на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначила, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. У постанові Верховного Суду від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц міститься висновок, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Звернувшись до суду із вказаним позовом з посиланнями на частину 2\~статті 625 ЦК України, позивач посилається на те, що у зв`язку з набуттям права вимоги до відповідачів, він має право на стягнення 3% річних та інфляційних витрат за невиконання судового рішення за період з 01 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року. Втім, наданими позивачем доказами не доведено факт невиконання відповідачами [PERSON] рішення Обухівського районного суду Київської області від 22.06.ю2011 року, станом на день пред`явлення до суду даного позову. Крім цього, відсутні підтвердження стосовно того, чи вчинялися стягувачем будь-які дії щодо пред`явлення виконавчого листа до виконання. Відсутні дані, що боржники мали у передбаченому законом порядку можливість виконати судове рішення у добровільному порядку і не виконали його у такий спосіб. Позивач не надав доказів, що такий тривалий термін порушення грошового зобов`язання було допущене саме з вини боржника. Матеріалами справи не встановлено, що відповідачі у справі мають не виконане грошове зобов`язання перед позивачем ТОВ «Кей-Колект», як і відсутні докази повідомлення їх про відступлення права грошової вимоги. «Стандарт доказування» використовується для позначення рівня ймовірності, до якого обставина повинна бути підтверджена доказами, щоб вважатись дійсною. Нині у системі вітчизняного права існують такі основні стандарти доказування: «баланс імовірностей» або «перевага доказів» та «поза розумним сумнівом». На безпідставність застосування стандарту доведеності «поза розумним сумнівом» під час вирішення цивільних справ вказує постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 липня 2018 року у справі № 668/9918/13-ц. Тому, саме стандарт «баланс імовірностей» має застосовуватися під час вирішення цивільної справи. Це означає, що суд повинен вирішити, чи являється ймовірність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника вимога цього заявника заслуговує довіри. Стандарти доказування є важливим елементом змагальності процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Обов`язки сторін з доказування розподіляються таким чином: позивач повинен довести факти, що свідчать про існування правовідносин, з приводу яких виник спір, і про порушення відповідачем прав і законних інтересів позивача; відповідач же повинен довести ті факти, на які він посилається, обґрунтовуючи свої заперечення проти позову. За вказаних обставин, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» до [PERSON] \~\~про стягнення заборгованостіна підставі статті 625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання є недоведеними належними та допустимими доказами, а тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed