Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

18 вересня 2024 року, [PERSON] , звернулась до Овідіопольського районного суду Одеської області із вищевказаною позовною заявою, в якій просила суд визнати за нею [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з наступного: під літ. «А,а» - житловий будинок, загальною площею 39,6 кв.м., житловою площею 24,0 кв.м.; під літ. «аі» - ганок; під літ. «Б» - вбиральня-душ; під літ. «В» - сарай; під літ. «Г» - кладова; під літ. «Д» - кладова; під літ. «Е» - навіс; № 1-16,1 - споруди, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивачка не з`явилась, про дату, час та місце судового розгляду справи була повідомлена належним чином, однак надіслала до суду письмове клопотання, в якому повністю підтримала свій позов, просила його задовольнити і слухати справу без її участі не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення по справі (а.с. 34). У визначений ухвалою суду від 19.09.2024 р., згідно з якою, розгляд справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження, у 15-ти денний строк з дня вручення даної ухвали та матеріалів позову з додатками в порядку ст. 178 ЦПК України, відповідачка [PERSON] відзиву на позов, письмових пояснень, заперечень чи зустрічного позову не надала, хоча вказані матеріали позову та ухвалу суду в установленому законом порядку отримала, що підтверджується рекомендованим повідомленням з відміткою листоноші «адресат відсутній за вказаною адресою», причини неявки суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за її відсутності суду не надала (а.с. 39-40). Згідно зі ст. 280 ЦПК України, якщо у суду не має даних про причину неявки відповідача, сповіщеного про дату, час та місце судового засідання належним чином і не з`явився в судове засідання без поважних і без повідомлення причин, не подавши відзив на позов, суд вважає можливим розглянути справу на підставі даних, які є в матеріалах справи та зі згоди позивача, який не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку в підготовчому судовому засіданні, ухвалити рішення при заочному розгляді справи, за наявними матеріалами справи, що відповідає положенням ст.ст. 191,281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та додатково надані суду докази, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. \~ Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. \~ Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. \~ Статтею 18 ЦПК України встановлено - судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. \~ У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. \~ Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. \~ Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. \~ Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. \~ Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. \~ Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. \~ Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. \~ Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. \~ Суд - не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. \~ Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку. \~ Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. \~ Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили - не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до\~ч. 1 ст.\~328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно із ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦПК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 629\~Цивільного кодексу\~України, передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до\~ст. 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, що померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ч. 1 ст. 1217 Цивільного кодексу України,\~спадкування здійснюється\~за заповітом\~або за\~законом. Згідно із ч. 1 ст. 1221 Цивільного кодексу України,\~місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до 5 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (ст. 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (ст. 5 ЦК України). Судом встановлено, що 20 червня 2021 року між позивачкою [PERSON] та громадянкою [PERSON] , було укладено Договір позики, згідно якого позивачка передала [PERSON] для власних потреб грошову суму у розмірі 100 000,00 (сто тисяч) гривень, терміном на 6 місяців, тобто до 20 грудня 2021 року. Також цим Договором передбачено, що позика може бути повернута як у грошовому еквіваленті, так і шляхом передачі мені - позикодавцю у власність нерухомого майна, а саме житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який в цілому складається з наступного: під літ. «А,а» - житловий будинок, загальною площею 39,6 кв.м., житловою площею 24,0 кв.м.; під літ. «аі» - ганок; під літ. «Б» - вбиральня-душ; під літ. «В» - сарай; під літ. «Г» - кладова; під літ. «Д» - кладова; під літ. «Е» - навіс; № 1-16,1 - споруди, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). З позовної заяви вбачається, що на початку січня 2022 року позивачка зателефонувала [PERSON] , щоб дізнатись, коли вона поверне їй борг і вона відповіла, що всю суму зможе повернути через 2 тижня - до кінця січня. Але, як стало відомо, [PERSON] померла [INFO] і вона так і не повернула борг, згідно зазначеного вище Договору позики від 10.09.2021 року. Єдиним спадкоємцем був її син - [PERSON] , який проживав разом з нею та вів спільне господарство на момент її смерті. Але в кінці 2022 року, позивачка зустрілась з сином померлої [PERSON] - [PERSON] для вирішення питання щодо повернення їй боргу його матері. [PERSON] був дуже хворою людиною, але він визнав, що мати дійсно брала у борг грошові кошти, зазначені у Договорі позики від 10.09.2021 р., адже він був свідком передачі позивачкою грошей його матері а також підтвердив, що у разі неповернення мені вказаного боргу, мати зобов`язалася передати позивачці, належний їй, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що на підтвердження вказаних обставин [PERSON] надав позивачці письмову розписку, якою зобов`язався, що після того як вступить в спадщину після смерті його матері - [PERSON] і оформить на себе документи на спадковий будинок, тоді він укладе із позивачкою нотаріально посвідчений правочин по передачі їй вказаного вище житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 7). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 21.11.2023 року (а.с. 15). Звернувшись до нотаріальної контори, щоб дізнатись чи оформив [PERSON] документи на спадковий будинок виявилось що документи [PERSON] - не оформив. Після спливу 6-місячного строку з дня смерті [PERSON] позивачка звернулась до нотаріальної контори та отримала відповідь, що після його смерті спадкова справа не відкривалась (а.с. 36-38). Отже, спочатку [PERSON] порушила умови вищезазначеного договору позики, а потім її спадкоємець [PERSON] не виконав свої зобов`язання переді позивачкою в результаті чого вона залишилась як без грошей, так без майна, а в добровільному порядку вона не може вирішити вказане питання, а тому звернулась до суду з вказаним позовом. \~ \~ \~ \~Таким чином суд приходить до висновку, що позовна заява є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Враховуючи, що в порядку ст. 141 ЦПК України, позивачкою у позові не ставиться питання щодо розподілу судових витрат у сумі 1211,20 грн., вказане питання судом не розглядається.

Outcome: approved