Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, у якому, враховуючи уточнену позовну заяву від 13 березня 2024 року, просила визнати право власності за нею на квартиру [ADDRESS] , майнові права на об`єкт нерухомого майна, машиномісце № [NUMBER] в підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 23368/РН-Г від 15 липня 2020 року; майнові права на об`єкт нерухомого майна, машиномісце [NUMBER] в підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 19519/РН-Г від 31 серпня 2018 року; авто Кіа Venga, 2012 року випуску, VIN [NUMBER] , об`єм двигуна 1591 см куб.; авто Audi Q5, 2012 року випуску, VIN [NUMBER] , об`єм двигуна 2967 см куб., та зобов`язати державного реєстратора/нотаріуса здійснити реєстрацію права власності за [PERSON] з внесенням відповідних даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно: на об`єкт нерухомого майна, машиномісце № [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] ) згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 23368/РН-Г від 15 липня 2020 року; на об`єкт нерухомого майна, машиномісце [NUMBER] в підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 19519/РН-Г від 31 серпня 2018 року, визнати право власності на спільне сумісне майно автомобіль Suzuki Vitara, 2019 року випуску, VIN [NUMBER] , об`єм двигуна 998 см куб. за [PERSON] . Також просила стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1 894 461, 00 грн грошову компенсацію для урівняння часток при поділі спільного сумісного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі і за спільні кошти придбали вищевказане майно, частина з якого (квартира [ADDRESS] , майнові права на машиномісце [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] ) й автомобіль Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.) зареєстровані на праві власності за відповідачем [PERSON] , решта - за нею. Сторони не можуть за спільною згодою розділити спільне сумісне майно, тому позивач змушена звернутися до суду для поділу спільного майна подружжя. Позивач [PERSON] вважає, що вищевказане майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, повинно бути розділено у порядку поділу майна рівними частками та способом виділення частки з майна у натурі. Водночас, скориставшись інформацією із відкритих джерел (Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта) позивач дізналася, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 106 м кв), яка була придбана у шлюбі, правовстановлюючі документи на яку були оформлені на ім`я відповідача, 27 вересня 2023 року ним відчужена. На теперішній час, наскільки відомо позивачеві, новим власником квартири [ADDRESS] , є [PERSON] (близька подруга мати відповідача), яка придбала квартиру на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого за 3130 від 27 вересня 2023 року. На момент укладення договору купівлі-продажу на цю квартиру відповідач перебував у шлюбі з позивачем, крім того, вона не надавала згоду відповідачеві на відчуження спільного майна подружжя. Водночас, позивач має припущення, що відповідач при укладанні договору купівлі-продажу № 3130 від 27 вересня 2023 року міг використовувати заяву про згоду подружжя від 30 квітня 2021 року, якою [PERSON] надавала згоду [PERSON] на укладення договорів розпорядження нерухомим майном, що є об`єктом спільної сумісної власності від її імені, чим свідомо вводив в оману нотаріуса який реєстрував такі дії, оскільки вона повідомила його про відкликання цієї заяви, звернувшись до Консула України Консульства України в Порту та зареєструвала заяву про відкликання заяви про згоду подружжя від 06 квітня 2023 року № 570/4-322. Гроші після продажу квартири відповідач позивачу не передавав. Враховуючи викладене, оскільки квартира [ADDRESS] (загальна площа 106 м кв), відповідачем умисно була відчужена, а інформація щодо вартості її позивачу невідома. Дослідивши ринкову вартість квартири, за допомогою Інтернет-ресурсу та зробивши відповідний запит до Фонду державного майна України щодо визначення вартості квартири, на момент подачі позову, вартість такої квартири становить 12 720 000, 00 грн з розрахунку 120 000, 00 грн за 1 кв м. Тобто, позивач вважає, що відповідач повинен компенсувати їй половину вартості такої квартири, а саме 6 360 000, 00 грн. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечуючи проти задоволення позовних вимог [PERSON] , представник у відзиві вказав 30 квітня 2021 року останньою складено і нотаріально посвідчено заяву про згоду подружжя на укладення договорів розпорядження нерухомим майном. Тому, діючи на підставі вищевказаних нотаріально посвідчених повноважень, наданих [PERSON] [PERSON] , у межах цієї заяви про згоду подружжя на укладення договорів розпорядження нерухомим майном, сторонами у справі вчинено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Тобто правочин було вчинено від імені подружжя, а не одноособово [PERSON] , адже за відсутності особистого волевиявлення [PERSON] , закріпленого останньою у вищевказаній заяві, цей правочин було б неможливо вчинити з технічної точки зору. Позивач [PERSON] не надала суду жодного належного доказу, який би свідчив про недійсність або підробку нотаріально посвідченої заяви, не надала доків на підтвердження факту обізнаності [PERSON] стосовно скасування раніше наданої заяви. Позивач [PERSON] вважає, що квартиру [ADDRESS] , було відчужено подружжям та в інтересах подружжя, а відтак відчуження не було здійснено поза волею іншого з подружжя, що виключає можливість вимагати грошову компенсацію за об`єкт нерухомого майна. Таким чином поділу підлягає винятково те майно, яке перебуває у власності сторін на даний час. Представник позивача [PERSON] у відповіді на відзив вказала, що представник відповідача викладає свої до поводи виключно щодо відчуження квартири, яка була відчужена поза волею позивача, які не мають відношення до предмету позову, оскільки предметом позову не є визнання договору про відчуження квартири [ADDRESS] , недійсним, а розглядається питання у площині поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя, грошової компенсації за відчуження квартири та авто Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.). До позовної заяви долучено копію заяви [PERSON] від 06 квітня 2023 року № 570/4-322 на адресу Консула України Консульства України в Порту про відкликання заяви про згоду подружжя від 30 квітня 2021 року, про яку [PERSON] повідомила завчасно [PERSON] . На момент відчуження квартири колишнє подружжя перебувало у неприязних відносинах, на стадії постановлення рішення у справі про розлучення, а тому отримані від відчуження спільного сумісного майна, а саме квартири, кошти підлягають поділу у рівних частках між сторонами. Представник [PERSON] не надав доказів на підтвердження того, що останній передав [PERSON] грошові кошти за відчуження вказаної квартири. Відповідач за первісним позовом подав зустрічний позов до [PERSON] з вимогами по поділ спільного майна подружжя: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальною площею: 62, 7 м кв), залишивши у власності [PERSON] іншу 1/2 частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (загальною площею: 62,7 м кв), залишити у власності [PERSON] майнові права на об`єкт нерухомого майна - машиномісце [NUMBER] в підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , площею 15 м кв), право власності на які зареєстровано за останнім; залишити у власності [PERSON] майнові права на об`єкт нерухомого майна - машиномісце № [NUMBER] в підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , площею 14,60 м кв), право власності на які зареєстровано за останньою; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Audі Q5, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 2967 см куб.); залишити у власності [PERSON] автомобіль марки Kia Venga, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 1591 см куб.); визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.). Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] позов не визнала, заперечуючи проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] , представник вказала у відзиві, що позивач за зустрічним позовом вказав не все майно, набуте сторонами у період шлюбу, зокрема квартира [ADDRESS] , що [PERSON] поза волею [PERSON] відчужив цю квартиру. Грошові кошти, одержані за договором, укладеним в інтересах сім`ї, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Факт використання коштів, отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. Таким чином своїми діями позивач нехтує інтересами [PERSON] та їхніх неповнолітніх дітей, нормами чинного законодавства, оскільки привласнив кошти від реалізації спільного сумісного майна та не розподілив їх між сторонами рівними частками. Щодо пропозиції позивача за зустрічним позовом визнання права власності за [PERSON] на авто Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.), то [PERSON] передав його у користування своїй матері, яка проживає і користується ним на тимчасово окупованій території у с. Залізний Порт Скадовського району Херсонської області, тому у разі прийняття рішення на користь позивача, визнання права власності на цей транспортний засіб, не вдасться реалізувати, оскільки після реєстрації права власності на нього, [PERSON] не зможе вільно розпоряджатися і користуватися ним. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 листопада 2023 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 15 листопада 2023 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 16 листопада 2023 року судом отримано відповідь з Єдиного державного демографічного реєстру з інформацією про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача фізичної особи /а. с. 91/. 17 листопада 2023 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду справи у загальному позовному провадженні /а. с. 92-93/. 17 січня 2024 року ухвалою суду задоволено заяву сторони позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкти спору і заборони відповідачеві [PERSON] або іншим особам вчиняти будь-які правочини та дії, пов`язані із розпорядженням правами, на: квартиру, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] (загальна площа 62,7 м кв); майнові права на об`єкт нерухомого майна, машиномісце № [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 23368/РН-Г від 15 липня 2020 року; майнові права на об`єкт нерухомого майна, машиномісце [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 19519/РН-Г від 31 серпня 2018 року; авто Audi Q5, 2012 року випуску, VIN [NUMBER] , об`ємом двигуна 2967 см куб.; авто Suzuki Vitara, 2019 року випуску, VIN [NUMBER] , об`ємом двигуна 998 см куб. /а. с. 109-112/. 06 березня 2024 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшов відзив на первісний позов /а. с. 123-125/. Також 06 березня 2024 року представник відповідача [PERSON] - [PERSON] подав зустрічну позовну заяву /а. с. 126-138/. 14 березня 2024 року представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала заяву про уточнення позовних вимог до первісного позову, власне позовну заяву у новій редакції /а. с. 144-159/. 20 березня 2024 року представник позивача подала [PERSON] - [PERSON] заяву про залишення зустрічної позовної заяви [PERSON] без розгляду, з підстав її невідповідності вимогам ст.ст. 175, 177 ЦПК України /а. с. 160-163/. 04 квітня 2024 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву /а. с. 164-170/. 18 квітня 2024 року також засобами поштового зв`язку до суду від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив сторони відповідача [PERSON] , поданого на первісний позов /а. с. 171-195/. 17 травня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про долучення письмових доказів до матеріалів справи /а. с. 198-209/. 05 червня 2024 року від сторони відповідача у справі [PERSON] за допомогою Електронного суду, направлена 05 червня 2024 року, до суду надійшла зустрічна позовна заява, датована 05 березня 2024 року /а. с. 210-227/. Ухвалою суду, постановленою 06 червня 2024 року на місці, після заслуховування думки представників сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] /а. с. 228/. Також ухвалою суду, постановленою 06 червня 2024 року на місці, після заслуховування думки представників сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеною до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду уточнену позовну заяву [PERSON] /а. с. 228/. Окрім цього, ухвалами суду, постановленими 06 червня 2024 року на місці, після заслуховування думки представників сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеними до протоколу судового засідання, відмовлено представнику позивача [PERSON] - [PERSON] у долученні клопотання, з огляду на його необґрунтованість, та долучено докази до матеріалів справи, які перелічені у клопотанні від 18 травня 2024 року /а. с. 229/. 06 червня 2024 року ухвалою суду у справі закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 230-231/. 22 жовтня 2024 року ухвалою суду, постановленими на місці, після заслуховування думки представників сторін, без виходу до нарадчої кімнати, внесеними до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про приєднання доказів. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] підтримала первісний позов з підстав, наведених у ньому та заявах по суті, просила відмовити у задоволенні зустрічного позову [PERSON] . У судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову [PERSON] , просив відмовити, посилаючись на доводи, викладені у заявах сторони по суті, просив задовольнити зустрічний позов. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. З 22 грудня 2012 року [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 22 лютого 2017 року [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А. В. і зареєстрованого за № 260 /а. с. 23-24, 25, 26-27/. 22 лютого 2017 року [PERSON] набув у власність квартиру [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сліпченко А. В. і зареєстрованого за № 261 /а. с. 28-29, 30, 31-32/. 20 травня 2017 [PERSON] зареєструвала право власності на транспортний засіб - автомобіль марки Кіа Venga, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 1591 см куб.), згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] /а. с. 56-57/. 22 лютого 2018 року Київська міська рада рішенням № 322/4386 перейменувала [ADDRESS] на [ADDRESS]. 31 серпня 2018 року [PERSON] набув у власність машиномісце [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 19519/РН-Г/а. с. 41-45, 46, 47/. 31 серпня 2018 року [PERSON] набув майнові права на машиномісце [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 19519/РН-Г/а. с. 41-45, 46, 47/. 26 березня 2019 року [PERSON] зареєстрував право власності на транспортний засіб - автомобіль марки Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.) /а. с. 60-61/. 15 липня 2020 року [PERSON] набула майнові права на машиномісце № [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , згідно з договором купівлі-продажу майнових прав № 23368/РН-Г/а. с. 48-51, 52, [NUMBER]/. 06 серпня 2022 [PERSON] зареєструвала право власності на транспортний засіб - автомобіль марки Audi Q5, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 2967 см куб.), згідно з свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] /а. с. 58-59/. 30 квітня 2021 року [PERSON] надала заяву про згоду подружжя на укладення договорів на розпорядження нерухомим майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В. /а. с. 132/. Відповідно до пункту 1 заяви про згоду подружжя, цією заявою [PERSON] надала згоду розпоряджатися за ціною та на умовах на власний розсуд (продати, обміняти, здати в оренду, тощо), належним на праві спільної сумісної власності будь-яким нерухомим майном, розташованим на території України, незалежно від його форми власності, місцезнаходження, із чого саме буде складатися, її чоловіку - [PERSON] . За пунктами 2, 3 заяви нерухоме майно, яке виступатиме предметом догорів, є / буде їхньою з [PERSON] спільною сумісною власністю, оскільки набувалося /набуватиметься за спільні кошти, під час перебування у зареєстрованому шлюбі, стверджувала, що такі правочини відповідають інтересам їхньої сім`ї та погоджувалася з тим, щоб умови та ціна договорів визначалися її чоловіком самостійно. Відповідно до пункту 5 згоди [PERSON] стверджувала, що знаходилася у твердій пам`яті і ясній свідомості, діяла добровільно, розуміла значення своїх дій у відношенні майбутнього правочину, за відсутності впливу тяжких обставин, що спонукають вчинити даний правочин на вкрай невигідних умовах, за відсутності будь-яких заперечень щодо кожної з умов цього правочину, розуміла значення правочину, умови та його правові наслідки, і стверджувала, що він не є фіктивним та удаваним. 06 квітня 2023 року [PERSON] подала заяву про відкликання заяви про згоду подружжя, засвідчену Консулом України Консульства України в Порту Пономаренко А. О. , якою відкликала свою письмову згоду, дану [PERSON] у заяві про згоду подружжя на укладання договорів розпорядження нерухомим майном, що є об`єктом спільної сумісної власності 30 квітня 2021 оку, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою Д. В. /а. с. 54/. Згідно з вказаною заявою від 06 квітня 2023 року, [PERSON] не дає письмової згоди [PERSON] на розпорядження рухомим та нерухомим майном, що є об`єктом спільної сумісної власності. 27 вересня 2023 року об`єкт нерухомого майна спільної сумісної власності подружжя - квартира [ADDRESS] , була придбана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бузницькою Ю. О. і зареєстрованого за № 3130 /а. с. 33-34/. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 жовтня 2023 року шлюб [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 22 грудня 2012 року за актовим записом № 952, у Відділі реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, розірвано. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі N 638/2304/17 (провадження N 61-2417сво19)). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі N 910/10784/16 (провадження N 12-30гс21)). Главою 8 Сімейного кодексу України регулюються правовідносини, які виникли між подружжям щодо набуття права спільної сумісної власності. Відповідно до норм статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з статтею 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України, передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (статті 69 СК України). Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним) [PERSON] зазначала, що дії відповідача стосовно незаконного відчуження майна порушують її права як співвласника майна, набутого ними спільно у шлюбі, що згоди на відчуження квартири не надавала. Суд встановив, що станом на день відчуження об`єкту спільного сумісного майна подружжя - квартири [ADDRESS] , [PERSON] вже відкликала надану [PERSON] згоду на розпорядження майном, посвідчивши таку заяву у Консульстві міста Порту. Однак, на противагу своїм твердженням про повідомлення останнього про відкликання такої згоди, доказів інформування [PERSON] про вчинення такої дії не надано: скріншот екрану монітора не відповідає вимогам належних, допустимих, достатніх і достовірних доказів, оскільки не містить ознак ідентифікації сторін листування і власне листів (час, дати, адреси, поштові сервіси / меседжери) /а. с. 55/. Також представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) повідомила у судовому засіданні, що з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 27 вересня 2023 року, за яким квартира [ADDRESS] , була відчужена, не зверталися. Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Таким чином суд дійшов висновку, що стороною позивача [PERSON] не надано доказів того, що відчуження 27 вересня 2023 року квартири [ADDRESS] , відбулося поза її волею та не в інтересах їхньої сім`ї. Тому суд відмовляє у задоволенні позову [PERSON] у частині стягнення грошової компенсації. Отже об`єктами спільної сумісної власності подружжя, які підлягають поділу у межах позовних вимог у цій справі, є квартира [ADDRESS] (загальною площею: 62, 7 м кв), майнові права на об`єкт нерухомого майна - машиномісце [NUMBER] в підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , площею 15 м кв), майнові права на об`єкт нерухомого майна - машиномісце № [NUMBER] в підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS] , площею 14,60 м кв), автомобіль марки Audі Q5, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 2967 см куб.); автомобіль марки Kia Venga, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 1591 см куб.); автомобіль марки Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.). У відповідності до частини першої статті 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Запропонований стороною позивача за первісним позовом [PERSON] поділ спільного сумісного майна не відповідає приписам частини першої статті 70 Сімейного кодексу України. Таким чином суд вирішує здійснити поділ прав власності на спільне сумісне майно колишнього подружжя шляхом поділу у рівних частках (по 1/2 кожному) квартири [ADDRESS] , майнові права на машиномісця [NUMBER] і [NUMBER] у підземному паркінгу житлового будинку [ADDRESS], залишити у власності кожної з сторін, відповідно до правовстановлювальних документів, як рівнозначних за характеристиками, і жодне з них суттєво не переважає інше за технічними показниками. Сторона позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) посилається на те, що автомобіль марки Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.) перебуває у користуванні матері відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним), яка проживає і відповідно користується ним на тимчасово окупованій території України у с. Залізний Порт Скадовського району Херсонської області. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що це стало відомо зі слів самого відповідача, однак підтверджень цього матеріали справи не містять. Стосовно поділу прав власності на транспортні засоби, то суд вважає за можливе здійснити його наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Audi Q5, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 2967 см куб.), визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки Suzuki Vitara, 2019 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 998 см куб.) і залишити у її власності автомобіль марки Кіа Venga, 2012 року випуску (VIN: [NUMBER] , об`єм двигуна: 1591 см куб.), врахувавши пропозицію позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним) про надання [PERSON] переважного права на автомобілі, які були набуті за час перебування у шлюбі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц). Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] є необґрунтованим і відмовляє у його задоволенні у повному обсязі, водночас зустрічний позов [PERSON] підлягає задоволенню повністю. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Також згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved