Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

13.05.2024 [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа - Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, з наступними вимогами: 1. Позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; 2. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дітей повноліття. В обґрунтування позовної заяви зазначено, що з 02 липня 2005 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. За час перебування у шлюбі у сторін народилися діти - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року по справі № 621/2859/20 задоволено позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Разом з тим, шлюбні відносини сторін було припинено ще в листопаді 2019 року, оскільки [PERSON] зібравши свої речі пішла з сім`ї, залишивши синів проживати разом із батьком [PERSON] . У грудні 2020 року [PERSON] стало відомо, що [PERSON] виїхала за межі України. Так, з листопада 2020 року відповідач [PERSON] жодного разу не приїздила до дітей, не спілкувалася з ними та взагалі усунулася від їх виховання та піклування про них. Усі обов`язки по вихованню, піклуванню та забезпеченню дітей усім необхідним взяв на себе [PERSON] , який піклується про духовний та фізичний стан, їхнє матеріальне благополуччя, створює усі належні умови для виховання та навчання синів, тоді, як мати [PERSON] фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, щодо дітей. В зв`язку з тим, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків, з метою захисту прав неповнолітніх дітей, [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Зміївського районного суду Харківської області від 23 травня 2024 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 06.06.2024, задоволено клопотання про витребування доказів. 19.06.2024 до канцелярії суду від позивача [PERSON] надійшла заява про зменшення позовних вимог, відповідно до якої останній просив останній зменшив обсяг позовних вимог та позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] ; Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходів) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 20 червня 2024 року прийнято заяву про зменшення позовних у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів, третя особа - Служба у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, підготовче засідання відкладено 22.07.2024. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 22 липня 2024 року закрито підготовче провадження та справа призначена до розгляду по суті на 01.08.2024. 01.08.2024 та 21.08.2024 судові засідання відкладені у зв`язку з неявкою відповідача. 14.10.2024 належним чином повідомлені учасники справи в судове засідання не прибули. Позивач [PERSON] до канцелярії суду надав заяву відповідно до якої просив проводити розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити, не заперечував проти ухвалення по справі заочного рішення. Представник позивача [PERSON] - адвокат Гетьман О.М. до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила проводити розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві, не заперечувала проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на її останню відому адресу місця реєстрації судом та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Причин неявки суду [PERSON] не повідомила, відзив на позов не надавав, будь яких заяв чи клопотань з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Мартинова О.В. до канцелярії суду надала заяву відповідно до якої просила проводити судове засідання за відсутності представника третьої особи та ухвалити рішення в інтересах дитини. Згідно зі статтею 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України та враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. Оскільки розгляд справи проводиться без участі сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає положенням частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України. Суд, дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] - копія Свідоцтва про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 45 (а.с.18). Відповідно до копії рішення Зміївського районного суду Харківської області від 02 грудня 2020 року по справі № 621/2859/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 02 липня 2005 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції - розірвано. Рішення набрало законної сили 05.01.2021 (а.с. 19-20). З копії Договору Дарування житлового будинку посвідченого 25.02.2009 приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 197, копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу: 22059122, дата: 04.03.2009, копії Витягу № 120 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб наданого 05.03.2024 головним спеціалістом сектору надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання відділу надання адміністративних [PERSON] , вбачається, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані в будинку [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 21-24) Відповідно до копії Акту обстеження № 01 складеного 29.06.2022 депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Ярошенком М.В., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , копії Акту обстеження № 67 складеного 11.07.2023 депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Юрченком Ю.В., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , копії Акту обстеження № 48 складеного 15.04.2024 депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Юрченком Ю.В., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , в будинку [ADDRESS] зареєстровані: власник - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , син - [PERSON] , [INFO] , колишня дружина - [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] хоча й має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, але фактично не проживає у вказаному домоволодінні з листопада 2020 року, дітьми не цікавиться, участі у вихованні дітей не приймає. Батько дітей - [PERSON] , [INFO] , виховує дітей самостійно, без участі колишньої дружини (а.с. 26, 27,28). З інформації заступника начальника Головного управління Державної міграційної служби України Чирик О. від 21.05.2024 № 6301.4.3-8759/63.3-24 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , значиться знятою з реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 05.03.2024 (а.с. 50). Відповідно до Декларації № 0001-7ТМ1-68А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 26.04.2024, довідки наданої лікарем амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Таранівка КНП "Зміївський центр первинної медико-санітарної допомоги" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Толокнєєвою А.В. 26.04.2024, [PERSON] , [INFO] надається первинна медична допомога сімейним лікарем Толокнєєвою А.В. , декларацію про вибір лікаря , який надає первинну медичну допомогу було укладено з батьком дитини - [PERSON] , який вказаний як законний представник дитини, та який піклується про стан здоров`я сина, регулярно відвідує медичну установу, виконує своєчасно рекомендації лікаря, мати здоров`ям дітей не цікавиться (29, 30). З інформації наданої на запит [PERSON] директором Таранівського СБК Чаркіною Т. 24.04.2024, погодженої начальником відділу культури, молоді та спорту Зміївської міської ради Бідуліним О., вбачається, що [PERSON] постійно відвідує гурток вокального співу при Таранівському СБК Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області, працівники СБК не мали змоги познайомитися з матір`ю хлопчика, оскільки протягом часу який [PERSON] відвідує гурток вокального співу, всіма організаційними питаннями та співпрацею з викладачами займався батько - [PERSON] (а.с. 31, 32). Згідно до довідки директора спортивного " Хатторі" Щербини М.Ю. , [PERSON] , [INFO] постійно відвідує секцію з карате СК "Хатторі", приводить на заняття дитину батько [PERSON] , який забезпечує сина всім необхідним спорядженням. Мати дитини фізичним вихованням сина не займається, жодного разу дитину на тренування не приводила та не була присутня на жодному із змагань та спортивних заходів (а.с. 33). З довідки наданої директором КЗ "Таранівський ліцей ім. Героїв-широнінців" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Дроботовою В. від 14.05.2024 № 88, вбачається, що [PERSON] , [INFO] навчається в 5-А класі КЗ "Таранівський ліцей ім. Героїв-широнінців" Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області та за період навчання останнього мати дитини [PERSON] не брала участі у вихованні дитини, а саме: в батьківських зборах, не цікавилася навчанням, не спілкувалася з вчителями. Батько дитини [PERSON] , постійно займається вихованням сина, забезпечує сина необхідними речами (а.с. 75). З Висновку органу опіки та піклування Зміївської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] вбачається, що питання про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Зміївської ради стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та враховуючи всі обставини орган опіки та піклування Зміївської міської ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 92-94). Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, духовного та соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно зі статтею 165 Сімейного кодексу України право звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до частин 1-4 статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до частин 3, 4 статті 155 Сімейного кодексу України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з частинами 4, 5, 6 статті 19 Сімейного кодексу України при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава до позбавлення батьківських прав можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі статями 18, 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, чинної для України з 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання та розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку дитини. У частині першій статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага та, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, в якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до керівних роз`яснень, які містяться у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абзацу 2 пункту 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України мати може бути позбавлена судом батьківських прав, якщо вона ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені умови, як кожну окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, тобто свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Цей захід впливу є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 Сімейного кодексу України), тому він підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Згідно пункту 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Стаття 171 Сімейного кодексу України закріплює, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Суд зазначає, що батьківські права засновані на спорідненості батьків з дитиною, тому виникнення між дитиною і батьками конфлікту чи погіршення їх особистих стосунків, що може мати тимчасовий характер, не є підставою для позбавлення цих прав. При вирішенні судом питання позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення батька (матері) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він/вона, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Сімейним кодексом України визначено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьків батьківських прав щодо дітей. Отже, ухилення від виконання своїх обов`язків [PERSON] з виховання її малолітнього сина [PERSON] , не виявлення щодо нього батьківського піклування, яка не цікавиться сином, його розвитком, матеріальним забезпеченням, станом здоров`я дитини, не приймає жодної участі у його житті, а тому встановлені фактичні обставини узгоджуються з приписами частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України, та є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача з врахуванням наявності її винної поведінки та свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками. Статтею 18 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом також не встановлено наявність вагомих підстав вважати, що відповідач змінить своє відношення до сина, відповідачем не надано належних та допустимих доказів , які б свідчили про бажання відповідача спілкуватись з дитиною. Вказані обставини в сукупності свідчать про необхідність застосування судом такого крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав, а позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, а від так позовні вимоги [PERSON] в частині позбавлення батьківських прав підлягає задоволенню. Відповідно до частини 2 статті 166 Сімейного кодексу України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до статті 181 Сімейного кодексу України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Згідно з частини 1 статті 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до частини 1 статті 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Враховуючи положення частини 1 статті 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умова для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказував, що усі обов`язки щодо утримання та виховання сина Данила несе самостійно. Відповідач не надає матеріальну допомогу на утримання дитини. Разом з тим, судом враховано, що позивач звернувся до суду за захистом прав його неповнолітнього сина, що перебуває на його утриманні. Відповідно до статей 180, 181, 182, 183 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до її повноліття. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. При визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також інші обставини, що мають істотне значення. Проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач відповідно до статей 80, 81 Цивільного процесуального кодексу України не надала доказів про спростування заявлених позовних вимог, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи що позивач не вимагав відшкодування судових витрат сплачених ним при поданні позову до суду за вимог немайнового характеру у розмірі 1 211 грн 20 к., тому питання щодо розподілу понесених ним витрат в цій частині судом не вирішувалося. Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів, за яку він звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України "Про судовий збір", а від так в силу вимог статті 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідача належить стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 1 211 грн 20 к. Відповідно до другого речення частини 5 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Відповідно до другого речення частини 5 статті 268 Цивільного процесуального кодексу України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved