Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання в сумі 9459,77 грн.. Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 01.10.2017 р. він надав в борг відповідачу грошові кошти в сумі 84000 грн. строком до 30.05.2019 р., що підтверджується розпискою. Крім того, 01.05.2018 р. на підставі боргової розписки він надав відповідачу грошові кошти в сумі 60000 грн. на строк до 01.12.2018 р. Проте, відповідач у визначений термін зобов`язання щодо повернення коштів не виконав. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11.05.2022 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 01.10.2017 р. в сумі 84000 грн. та заборгованість за договором позики від 01.05.2018 р. в розмірі 60000 грн. та 3% річних від простроченої суми в розмірі 11291,17 грн. Стверджує, що наявність судового рішення про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум, а тому просив стягнути з відповідача на користь позивача 9459,77 грн. інфляційних за період 23.07.2021 р. по 22.02.2022 р. Ухвалою від 18.09.2024 р. позовну заяву прийнято до провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засідання сторони не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення та довідкою про доставку повідомлення про виклик до суду. В прохальній частині позовної заяви позивач просив провести судове засідання без його участі. Відповідач причини неявки не повідомив, правом на подання відзиву та відкладення розгляду справи не скористався. На підставі ст. 223 ЦПК України, суд визнав за можливе провести судове засідання без участі сторін. Розглянувши матеріали справи, суд враховує наступне. Судом встановлено, що згідно боргових розписок [PERSON] отримав від [PERSON] в борг грошові кошти: 01 жовтня 2017 року в розмірі 84000 гривень, які зобов`язувався повернути до 30 травня 2019 року та 01 травня 2018 року в розмірі 60000 гривень, які зобов`язувався повернути до 01 грудня 2018 року. Вказані обставини встановлені рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11.05.2022 р. у справі №559/2320/21 та мають преюдиційне значення для розглдяу цієї справи. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 11.05.2022 р. у справі №559/2320/21 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики від 01.10.2017 в розмірі 84000 гривень, борг за договором позики від 01.05.2018 в розмірі 60000 гривень та три проценти річних від простроченої суми в розмірі 11291 гривню 17 копійок. У зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання в частині повернення грошових коштів, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення 9459,77 грн. інфляційних втрат на суму боргу 144000 грн. нарахованих за період з 23.07.2021 р. по 22.02.2022 р. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). У статті 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з положеннями ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Отже, враховуючи вказане, суд зазначає, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу за увесь час прострочення. Право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням судового рішення від 11.05.2022 у справі № 559/2620/21 про стягнення основної заборгованості за договорами позики та 3% річних, зобов`язання позичальника сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. В матеріалах справи відсутні докази на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання щодо повернення коштів. Відтак, позивач має право на стягнення з відповідача інфляційних втрат у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, що обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову - 23.07.2021 р. по 22.02.2022 р. Встановивши, що відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, здійснивши розрахунок інфляційних в межах позовних вимог за період 23.07.2021 р. по 22.02.2022 р., суд дійшов висновку про обгунтованість позовних вимог в частині стягнення 9153,31 грн. (IIc (99,80 : 100) x (101,20 : 100) x (100,90 : 100) x (100,80 : 100) x (100,60 : 100) x (101,30 : 100) x (101,60 : 100) = 1.06356463; інфляційне збільшення: 144 000,00 x 1.06356463 - 144 000,00 = 9 153,31 грн.). А відтак, позовні вимоги слід задовільнити в частині стягнення з відповідача на користь позивача 9 153,31 грн. інфляційних, в іншій частині позову - відмовити. Згідно з ст. 141 ЦПК України, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору, судові витрати за розгляд позовної заяви, слід стягнути з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved