Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] , через адвоката Сіваченко В.В. (ордер, свідоцтво а.с.37,38), звернулась з позовом до [PERSON] , в якому просить в порядку поділу майна подружжя, визнати спільним майном сторін, припинити право спільної сумісної власності на кв. [ADDRESS] ; визнати право власності на кв. [ADDRESS] по частки на кожного із сторін. Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги мотивовано тим, що за час перебування у шлюбі сторони придбали у спільну сумісну власність квартиру кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу майнових прав № 3908/РН-К від 04 грудня 2013 року. Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року шлюб між сторонами розірвано. Вказана квартира придбана за сімейні грошові кошти для задоволення сімейних потреб у спільній житловій площі. Посилаючись на презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, просить позов задовольнити. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 08 квітня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.42-45). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року позовну повернуто позивачу (а.с.54,55). Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2024 року ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 16 квітня 2024 року скасовано, справу повернуто для продовження розгляду (а.с.105-107). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 15 липня 2024 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с.114-116). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 06 серпня 2024 року прийнято рішення про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 23 жовтня 2024 року о 10:00 (а.с.124-125). Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи. У підготовчому судовому засіданні відповідач [PERSON] погодився із заявленим позовними вимогами щодо поділу майна, указуючи на поділ «50 на 50», проте не погоджується із стягненням з нього судових витрат. Представник позивачки адвокат Сіваченко В.В. (ордер, свідоцтво, а.с.37,38) відмовився від стягнення з відповідача судових витрат, оскільки відповідач визнає позовні вимоги. Відповідно до ч.3 ст.200 Цивільного процесуального Кодексу (далі - ЦПК) України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи вказані обставини, суд вважає за можливе розглянути справу та ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмову заяву сторони відповідача, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 18 вересня 2013 року між сторонами зареєстровано шлюб, що підтверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 1957 Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Солом`янського районного управління юстиції у місті Києві (а.с.10). Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 15 лютого 2024 року (справа № 752/850/24) шлюб між сторонами розірвано (а.с.22-25). У період зареєстрованого шлюбу, 04 грудня 2013 року на підставі Договору купівлі-майнових прав № 3908/РН-К, укладеного між ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» та [PERSON] , [PERSON] придбано квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.75-79). Згідно витягу № 3717312228 від 27 березня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві Коломієць О.Г, 16 лютого 2016 року було здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 855986480000, яким є однокімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 54,1 кв.м., за [PERSON] , підстава виникнення права власності: Договір купівлі-майнових прав № 3908/РН-К, виданий 04 грудня 2013 року, видавник: ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд»; акт приймання-передачі нерухомого майна, виданий 12 лютого 2016 року, видавник: ПАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд»; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 28375363 від 22 лютого 2016 року (а.с. 27-28). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно зі статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. З системного аналізу норм статей 57, 60, 61, 63, 65, 70 СК України випливає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю незалежно від участі кожного з подружжя у її виникненні, і право визначати порядок здійснення права спільної сумісної власності та частки кожного з подружжя при поділі майна є рівними. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. У пунктах 22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право власності на частину квартири [ADDRESS] , за відповідачем [PERSON] визнати право власності на частину цієї квартири, яка є спільно нажитим майном сторін в період шлюбу та підлягає поділу у встановленому законом порядку. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідач визнає той факт, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved