Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду із цивільним позовом до Салтівського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просив поновити його порушене право та зняти арешт з квартири [ADDRESS] , накладений постановою Московського ВДВС Харківського міського управління юстиції, скасувавши заборону на її відчуження від 26.07.2005, серія АА № 141302. В обґрунтування позову вказує, що разом з батьками [PERSON] та [PERSON] , проживав у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві спільної сумісної власності. [INFO] помер батько позивача [PERSON] (актовий запис № 518 від 10.01.2012р.), а 08 серпня 2023р. - мати позивача [PERSON] (актовий запис № 8834 від 11.08.2023р.). Будучи єдиним спадкоємцем після смерті батьків, проживаючи разом з ними на день їхньої смерті, позивач, як особа, що прийняла спадщину на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, звернувся до Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу відповідного свідоцтва (спадкова справа №31П/24), проте 30 травня 2024р. отримав Постанову за № 802/02-31/п про відмову у її задоволенні. Підставою для відмови стало отримання нотаріусом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про реєстрацію 26 липня 2005р. за № 2223342 Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою (колишня Перша ДНК) обтяження на квартиру на підставі повідомлення ВДВС Московського району м.Харкова №31301 від 26 липня 2005р. (суб`єктом обтяження є [PERSON] ). Факт реєстрації права власності та накладання арешту квартири підтверджується також Довідкою КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» ХМР від 12.04.2024р. про наявність або відсутність інформації про зареєстровані права на об`єкт нерухомого майна. Вказує, що оскільки позивачу нічого не було відомо про наявність будь-яких судових справ відносно батька, а також можливих його грошових зобов`язань, він звернувся до Салтівської ВДВС у місті Харкові з проханням зняти арешт на житло або повідомити причину про неможливість цього. Листом від 12.06.2024 року №125871 відповідач підтвердив інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження № 2223342 від 26.07.2005р. на квартиру на підставі повідомлення № 31301, виданого Московською ВДВС м.Харкова, та повідомив, що відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом МЮУ № 2274/5 25.12.2008р., строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки. Також відповідач повідомив про відсутність правових підстав для зняття вказаного обтяження і вказав, що питання щодо зняття арешту з майна можливе у судовому порядку. Позивач вказує, що зробив запит до Московського районного суду м.Харкова про наявність цивільних справ, де відповідачем був би [PERSON] або [PERSON] , на що отримав довідку від 22.05.2024р. за № 01/-36/406/2024 про те, що такі справи за період 2003-2005р.р. не зареєстровані. З огляду на викладене, оскільки позивач позбавлений можливості реалізувати своє право на оформлення майна через наявний арешту, який тримає 19 років, а також у зв`язку із неможливістю зняти арешт державним виконавцем самостійно, він звернувся до суду із даним позовом. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 30.07.2024 прийнято справу до провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Надано відповідачу строк для надання відзиву на позов. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2024 року залучено в\~якості третьої\~особи, яка не\~заявляє самостійних\~вимог щодо\~предмета спору\~Четверту Харківську\~міську державну\~нотаріальну контору. Закрито підготовче провадження по цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не прибув, надав заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся. Відзив на позовну заяву не надав. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, про час та місце слухання справи повідомлявся, надав заяву, в якій просив провести розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права. Враховуючи, що відповідач та третя особа належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача та третьої особи, а також, зі згоди позивача, ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у відповідність до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS] , яка згідно копії свідоцтва про право власності від 03.02.2000 року (реєстраційний № [NUMBER] ) належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] (батько позивача), [PERSON] (мати позивача) та позивачу (а.с. 8, 14-15) [INFO] помер батько позивача [PERSON] (актовий запис № 518 від 10.01.2012р.), а 08 серпня 2023р. - мати позивача [PERSON] (актовий запис № 8834 від 11.08.2023р.), що підтверджується наданими копіями свідоцтв про смерть (а.с.6-7). Позивач вказує, що будучи єдиним спадкоємцем після смерті батьків, проживаючи разом з ними на день їхньої смерті, він звернувся до Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори з заявою про видачу відповідного свідоцтва (спадкова справа № 31П/24). Постановою державного нотаріуса Четвертої Харківської міської державної нотаріальної контори Карпенко В.М. від 30.05.2024 року №802/02-31/п відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 2/3 часток квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , до зняття арешту (а.с.5). Підставою для відмови слугувало отримання нотаріусом інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про реєстрацію Першою Харківською міською державною нотаріальною конторою (колишня Перша ДНК) 26 липня 2005р. за № 2223342, на підставі повідомлення ВДВС Московського району м.Харкова №31301 від 26 липня 2005р. зареєстроване обтяження арешт нерухомого майна. Суб`єкт обтяження [PERSON] . Позивач вказує, що оскільки йому не було відомо інформації про наявність будь-яких судових справ відносно батька, а також можливих його грошових зобов`язань, він звернувся до Салтівської ВДВС у місті Харкові з проханням зняти арешт на житло або повідомити причину про неможливість цього. Листом від 12.06.2024 року №125871 відповідач підтвердив інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна про обтяження № 2223342 від 26.07.2005р. на квартиру на підставі повідомлення № 31301, виданого Московською ВДВС м.Харкова та повідомив, що відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого Наказом МЮУ № 2274/5 25.12.2008р., строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 роки. Статтею 59 Закону України «Про виконавче провадження» зазначені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. З урахуванням викладеного відповідач повідомив про відсутність правових підстав для зняття вказаного обтяження і вказав, що питання щодо зняття арешту з майна можливе у судовому порядку (а.с.9). Позивач вказує, що зробив запит до Московського районного суду м.Харкова про наявність цивільних справ, де відповідачем був [PERSON] або [PERSON] . Листом Московського районного суду м.Харкова від 22.05.20241 року №01-36/406/2024 позивачу надано інформацію, що цивільних справ, де відповідачем є [PERSON] та [PERSON] , згідно алфавітним покажчикам за період 2003-2005 р.р. не зареєстровано (а.с. 11). Позивач вказує, що оскільки наявність накладеного арешту на вищевказану квартиру перешкоджає йому набути її у власність як спадкоємцю після смерті батьків, він звернувся до суду із даним позовом. Перевіряючи обґрунтованість заявлених позовних вимог, суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до приписів статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (статті 1218 ЦК України). Положеннями ч.1 статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Приписами ч. 1 статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.\~3\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5\~ст. 1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Часом відкриття спадщини згідно ч. 2\~ст. 1220 ЦК України\~є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. У цій справі позивач є спадкоємцем за законом і накладення арешту на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , перешкоджає йому користуватись, володіти та розпоряджатись належним йому майном. Статтею 1281 ЦК України встановлено, що спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Матеріали справи не містять інформації, що з моменту смерті спадкодавців будь-хто звертався до позивача, як спадкоємця, із вимогами майнового характеру. Положеннями\~ст. 16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Статтею 41 Конституції України\~та\~статтею Першого\~протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до\~Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У постанові від 13.07.2022р. у справі №2/0301/806/11 Верховний Суд зауважив, що застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 321\~ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності. Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції. Верховний Суд зазначив, що саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей. Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Також у вищевказаній справі Верховний Суд зробив висновок, що у разі відсутності правового регулювання питання зняття обтяжень з майна боржника у певних випадках, відмова у задоволенні скарги щодо зняття арешту унеможливлює в подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна. Наявність тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові №5 від 03.06.2016 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснив, що у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Нормами частин 1 та 2\~ст. 321 ЦК України\~регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно ст.\~391\~ЦК України власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»\~особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини передбачені ч. 4\~ст. 59 Закону України "Про виконавче провадження". У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Судом не встановлено підстав для продовження обтяження на майно. Відповідно до ст. 12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Стороною відповідача не надано доказів в розумінні положень ст.\~ст.76-81 ЦПК України\~на спростування даних обставин. Таким чином, у цьому випадку наявність тривалого часу (майже 19 років) арешту майна спадкодавця (батька позивача) за відсутності виконавчого провадження є невиправданим втручанням у майнові права позивача. Згідно ст.\~26,\~27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~передбачено, що за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього\~Закону\~та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої\~статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі:1) судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості, що набрало законної сили. Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оскільки наявність арешту на вищевказане майно за відсутності правових підстав для цього порушує права позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved