Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

У травні 2024 року позивач через систему «Електронний суд» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. Свої вимоги обґрунтував тим, що житловий будинок [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів №46 від 27.11.1991 перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади. За інформацією\~Комунального підприємства\~«Дніпровське міське\~бюро технічної\~інвентаризації» Дніпровської\~міської ради\~№11184\~від 24.10.2023,\~станом на\~31.12.2012\~державна реєстрація\~права власності\~на нерухоме\~майно за\~адресою:\~ [ADDRESS] , КП «ДМБТІ» ДМР за будь-якою особою не проводилась. Отже, квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,1 кв.м., належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. В той же час, відповідно до інформації, що розміщена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, встановлено, що 04.02.2022 державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Бєспечною Г.Ю. за [PERSON] зареєстровано право власності на житлову квартиру загальною площею 45,1 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2577755912020), на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 72А-15, виданого 26.06.2015 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради. Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-6470 від 01.08.2023 окружну прокуратуру повідомлено, що за архівними даним приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . При цьому, розпорядження органу приватизації від 11.12.2015 №4/72-15 (реєстровий номер 72 А-15), зазначене в свідоцтві про право власності [PERSON] , що було підставою для здійснення за нею державної реєстрації права приватної власності на спірне майно, видавалось під цим номером щодо приватизації іншого майна іншим особам. Дані обставини у своїй сукупності свідчать, що спірне нерухоме майно є предметом незаконних дій, оскільки органом приватизації рішень щодо відчужень комунального майна шляхом його приватизації не приймалось, свідоцтво про право власності [PERSON] не видавалось. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час володільцем спірного нерухомого майна є відповідач [PERSON] , яка без відповідних правових підстав володіє нерухомим майном, що поза волею дійсного власника вибуло із комунальної власності територіальної громади міста. Таким чином, вибуття спірного нерухомого майна із комунальної власності поза волею дійсного власника із порушенням встановленого чинним законодавством порядку у позаприватизаційний спосіб на підставі документів що не видавались та мають ознаки фіктивності, є безумовною підставою для витребування такого нерухомого майна в останнього набувача на підставі ст. 387 ЦК України. У зв`язку\~з вищевикладеним,\~позивач просив\~суд витребувати\~від [PERSON] \~на користь\~територіальної громади\~міста Дніпра\~в особі\~Дніпровської міської\~ради квартиру\~ [ADDRESS] \~(реєстраційний\~номер об`єкта\~нерухомого майна\~2577755912020),\~а також\~стягнути з\~неї на\~користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору (а.с.1-19). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15.05.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, а також визначено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с.53). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~15.05.2024\~забезпечено позов\~керівника Центральної\~окружної прокуратури\~міста Дніпра\~Куташі Юрія\~до [PERSON] \~про витребування\~майна із\~чужого незаконного\~володіння. Заборонено [PERSON] \~вчиняти будь-які\~дії по\~відчуженню,\~реалізації,\~передачі іншим\~особам та\~переоформленню документів\~на нерухоме\~майно,\~а саме:\~квартири [ADDRESS] (реєстраційний\~номер об`єкту\~нерухомого майна\~ 2577755912020). Заборонено державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку інші дії передбачені чинним законодавством), окрім дій по виконанню ухвали суду про забезпечення даного позову по цій справі щодо нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 2577755912020) (а.с.47-48). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25.07.2024 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.180). 24.10.2024 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. У судовому засіданні представник позивача прокурор Пащенко І.О. позов підтримала повністю, просила його задовольнити з підстав викладених у ньому. Представник Дніпровської міської ради Кузюр О.О. підтримала позовну заяву, просила її задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, приходить до наступного висновку. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Згідно з вимогами ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Верховний Суд у п. 7.24 постанови від 08.02.2019 у справі №915/20/18 дійшов висновку, що органи місцевого самоврядування є рівними за статусом носіями державної влади, як і державні органи, що беззаперечно свідчить про можливість представництва органами прокуратури в суді інтересів держави в особі органів місцевого самоврядування. Згідно з п. 3 ст. 131-1 Конституції України визначено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Частинами 3, 4 статті 56 ЦПК України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. За приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно зі ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що за інформацією Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради за вих. №11184 від 24.10.2023, станом на 31.12.2012 в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] . Житловий будинок [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , зареєстрований балансовою належністю за Місцевою Радою на підставі рішення виконкому №492 від 10.08.1990, про що видане реєстраційне посвідчення від 18.08.1990 та зроблений запис в облікову книгу №23 за реєстровим №1317 (а.с.86). Відповідно до відповіді Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради на запит про надання інформації від 01.08.2023 за вих. №3/12-6470, вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] перебуває у комунальній власності Дніпровської міської територіальної громади, підставою виникнення права власності зазначених об`єктів нерухомості є рішення Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 27.11.1991 №46 «О комунальной собственности Днепропетровского городского Совета народних депутатов» (мовою оригіналу) (а.с.81-82). Таким чином, квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,1 кв.м., належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. В той же час, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного Реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, встановлено, що 04.02.2022 державним реєстратором Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Бєспечною Г.Ю. за [PERSON] зареєстровано право власності на житлову квартиру загальною площею 45,1 кв.м з адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2577755912020), на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер 72А-15, виданого 26.06.2015 Департаментом житлового господарства Дніпровської міської ради (а.с.58-60). Листом Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-6470 від 01.08.2023 повідомлено, що за архівними даним приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . При цьому, розпорядженням органу приватизації від 11.12.2015 №4/72-15 (реєстровий номер 72 А-15), яке зазначене в свідоцтві про право власності [PERSON] , що було підставою для здійснення за нею державної реєстрації права приватної власності на спірне майно, видавалось під цим номером щодо приватизації іншого майна іншим особам (а.с.81-82). Згідно положень ст.ст. 317, 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Лише власник має право розпоряджатись своїм майном і вчиняти відносно нього будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021 у справі №466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) вказано, що: «відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)». Відповідно до пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо власник вимагає повернення свого майна з володіння особи, яка незаконно ним заволоділа, така позовна вимога підлягає розгляду та вирішенню за правилами статей 387, 388 ЦК України. Пунктом 19 вказаної постанови передбачено, що застосовуючи положення ст. 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17.12.2014 у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Велика Палата Верховного Суду у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) погодилася із цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.11.2022 у справі № 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22) вказано, що: «можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 925/1351/19). У пункті 114 постанови від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 цієї постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним. Таким чином, вимоги прокурора про витребування із чужого незаконного володіння нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, у якого вибуло майно з володіння поза його волею, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що набуття права власності [PERSON] на вказану спірну квартиру є свідченням порушення майнових прав позивача, а також вимог чинного законодавства України. На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 17\~641,80 грн. судового збору.

Outcome: approved