Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

Рух справи 07.04.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, за підписом [PERSON] , в якій вона просить суд: - стягнути з Міноборони на користь [PERSON] 150 000,00 грн, на користь [PERSON] 150 000,00 грн та на користь [PERSON] 150 000,00 грн в якості відшкодування моральної шкоди, спричиненої незаконним рішенням комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 34 від 30.03.2018. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.04.2022 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Фактично справу передано судді по реєстру 22.04.2022. Ухвалою Солом`янського районного суду від 25.04.2022 було прийнято позовну заяву до розгляду та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України /далі - ЦПК України/). Обґрунтування позову Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що 03.09.2017 під час проходження військової служби в зоні АТО внаслідок вибухової травми загинув [PERSON] . Зі слів позивачки, як вбачається з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону № 14 від 22.01.2018, смерть [PERSON] була визнана такою, що пов`язана з проходженням військової служби. Позивач вказує, що в подальшому вона звернулася до відповідача з вимогою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця, за результатами розгляду якої, комісія Міноборони дійшла висновку про відмову у призначенні членам сім`ї [PERSON] одноразової грошової допомоги. Як зазначає позивачка, не погоджуючись з таким рішенням комісії Міноборони, позивачка звернулася до суду. За результатами розгляду справи, рішенням окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19 суд задовольнив позовні вимоги у повному обсязі, визнав протиправним та скасував рішення комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум № 34 від 30.03.2018; також суд зобов`язав Міністерство оборони України призначити та виплатити, передбачену ст. 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразову грошову допомогу у разі смерті військовослужбовця [PERSON] у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму доходів громадян членам сім`ї загиблого військовослужбовця. Зі слів позивача, в подальшому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 суд частково задовольнив апеляційну скаргу Міністерства оборони України, змінив розмір одноразової грошової допомоги з 750-кратного до 500-кратного прожиткового мінімуму доходів громадян; в іншій частині рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19 було залишено без змін. Як вказується у позові, ухвалою Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 640/1530/19 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021. Позивач звертає увагу на те, що відповідач не здійснював жодних дій, спрямованих на виконання вказаного рішення суду, у зв`язку з чим, позивачка була вимушена звернутися із заявою до відділу до відділу примусового виконання рішень, доки у листопаді 2021 року не була нарахована вся належна виплата. Акцентує, що протягом чотирьох років, позивачка з дітьми не могли отримати передбачену законодавством виплату, у зв`язку з чим зазнавали стрес та стурбованість за результати розгляду справи. Протиправні дії відповідача стали перешкодою для нормального розвитку неповнолітніх дітей загиблого військовослужбовця, у зв`язку з чим, позивачці та її дітям було завдано психологічних, моральних та душевних страждань. Зауважує, що впродовж усього судового розгляду, відповідач стверджував, що [PERSON] загинув в результаті алкогольного сп`яніння, що шокувало позивачку. Вказані твердження відповідача негативно впливали на дітей, адже вони вважали свого батька героєм, який загинув, захищаючи свою країну. Зі слів позивачки, постійний стрес та осуд з боку знайомих, що був викликаний безпідставними твердженнями Міністерства оборони, негативно вплинули на поведінку та навчання її дітей. Позивач стверджує, що внаслідок прийняття неправомірного рішення Міністерством оборони України їй та її дітям заподіяні психологічні, моральні та душевні страждання. Вважає, що заявлена до стягнення сума компенсації моральної шкоди буде достатньою, у зв`язку з чим, просить захистити порушені інтереси позивача, шляхом ухвалення рішення про задоволення позовних вимог. Щодо правової позиції відповідача 04.07.2023 до суду надійшов відзив, за підписом представника Міноборони - Мітюшкіна В.А. (самопредставництво) в якому відповідач просить у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Відповідач звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні належні докази понесених стороною позивача страждань, завданих діями відповідача, а також не надано доказів наявності причинно-наслідкового зв`язку між такими стражданнями та діями відповідача. Крім того, вказує, що заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади, позивач мала визначити суб`єктний склад учасників справи, виходячи з фактичних обставин спірних правовідносин, натомість прохальна частина позовної заяви таким критеріям не відповідає. Звертає увагу, що предметом позову є стягнення з Державного бюджету України 450 000,00 грн компенсації моральної шкоди, яку позивач намагається відшкодувати за рахунок органу, який не наділений компетенцією щодо розпорядження державним бюджетом. Наголошує, що Міністерство оборони України є неналежним відповідачем у справі, факт порушення прав позивачки не доведено, а обраний останньою спосіб захисту не є вірним. Вказує, що розмір моральної шкоди, заявлений до стягнення не є обґрунтованим, адже позивачка не зазначає критеріїв його визначення, що, на думку відповідача, свідчить про безпідставність позовних вимог. У зв`язку з викладеними обставинами, відповідач наполягає на ухваленні рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. До позовної заяви долучено копію рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19, за змістом якого вказано, зокрема, наступне (а.с. 41-47; https://reyestr.court.gov.ua/Review/93627850): "Відповідно до свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтоводського міського управління юстиції Дніпропетровської області 17.02.2007, позивач [PERSON] (дівоче прізвище Огнівень) перебувала з 17.02.2007 у шлюбі з [PERSON] . Від спільного шлюбу подружжя має двох дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , сина - [PERSON] [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] , відповідно. [PERSON] - батько, а [PERSON] - мати [PERSON] , їх родинні відносини підтверджується копією свідоцтва про народження останнього серії [NUMBER] . Згідно із довідкою про склад сім`ї № 1/3-314 або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, видана відділом ведення реєстру територіальної громади уповноваженому власнику (співвласнику, наймачу) житлового приміщення будинку [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , про те, що до складу сім`ї (зареєстрованих) входять: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Також судом встановлено, що [INFO] у віці 33 років помер [PERSON] , про що виконавчим комітетом Саврівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області 04.09.2017 видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Згідно із лікарським свідоцтвом про смерть, видане Дніпропетровським обласним бюро судово-медичної експертизи 04.09.2017 № 1782 смерть настала в зоні АТО внаслідок ушкодження, яке сталось внаслідок застосування вибухових речовин та підривних пристроїв. Причиною смерті у довідці від 04.09.2017 зазначено вибухову травму у зоні АТО. Окрім цього судом встановлено, що згідно із витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Південного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв від 22.01.2018 № 14 травма старшого солдата військової служби за контрактом [PERSON] , 1953 року народження: «Вибухова травма. Інші уточнені травми із залученням декількох ділянок тіла . Шок», яка призвела до смерті [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] видане 04.09.2017 виконавчим комітетом Саврівської сільської ради П`ятихатського району Дніпропетровської області, Лікарським свідоцтвом про смерть від 04.09.2017 № 1782 (а/з від 07.09.2017), відповіддю начальника КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судової медичної експертизи «Дор» від 26.12.2017 № 3135, копією акта службового розслідування, затвердженого 12.09.2017 за № 447 командиром в/ч [NUMBER] та іншими військово-обліковими документами - ТРАВМА, ЯКА ПРИЗВЕЛА ДО СМЕРТІ, ОДЕРЖАНА В РЕЗУЛЬТАТІ НЕЩАСНГОГО ВИПАДКУ, ТАК, ПОВ`ЯЗАНА З ПРОХОДЖЕННЯМ ВІЙСЬКОВОЇ СЛУЖБИ. У листі КЗ «Дніпропетровське обласне бюро судової медичної експертизи «Дор» від 26.12.2017 № 3135, зокрема зазначено, що у висновку експерта від 04.09.2017 № 1789 у пункті 2 зазначено, що при судово-токсикологічному дослідженні крові та сечі з трупа [PERSON] виявлено етиловий спирт у крові у концентрації 1, 60 % - у крові, 2, 83 % - у сечі, стосовно до живих осіб, може відповідати середньому ступеню алкогольного сп`яніння. У листопаді 2017 року [PERSON] та члени її сім`ї звернулися до [INFO] (через [INFO] ) із заявами про призначення одноразової грошової допомоги відповідно до статті 16 Закону № 2011-ХІІ. Згідно Протоколу засідання комісії Міноборони з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум від 30.03.2018 №34 відмовлено у призначенні одноразової грошової допомоги батьку, матері, дружині, сину та дочці померлого [INFO] внаслідок травми, одержаної в результаті нещасного випадку, пов`язаної з проходженням військової служби, старшого солдата [PERSON] , оскільки на час загибелі він перебував на території військової частини у стані алкогольного сп`яніння.". Зо змістом резолютивної частини вказаного рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19 визначено: «- Адміністративний позов [PERSON] та її в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Міністерства оборони України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивачів - Служба у справах дітей Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити. -Визнати протиправним та скасувати рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 30.03.2018 № 34 про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги дружині - [PERSON] , дочці - [PERSON] , сину - [PERSON] , матері - [PERSON] , батьку - [PERSON] , загиблого військовослужбовця Збройних Сил України [PERSON] . -Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити дружині - [PERSON] , дочці - [PERSON] , сину - [PERSON] , матері - [PERSON] , батьку - [PERSON] , загиблого військовослужбовця Збройних Сил України [PERSON] , передбачену статтею 16 Закону України від 20.12.1991 № 2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні або перевірочні та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, у якому здійснюватиметься виплата.» Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 (а.с. 48-56; https://reyestr.court.gov.ua/Review/95238689) апеляційну скаргу Міністерства оборони України задоволено частково; рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 змінено, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення наступного змісту: «Зобов`язати Міністерство оборони України призначити та виплатити дружині - [PERSON] , дочці - [PERSON] , сину - [PERSON] , матері - [PERSON] , батьку - [PERSON] , загиблого військовослужбовця Збройних Сил України [PERSON] а, передбачену статтею 16 Закону України від 20.12.1991 р. № 2011-ХІІ "Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні або перевірочні та спеціальні збори чи для проходження військової служби у військовому резерві, у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня року, у якому здійснюватиметься виплата»; в решті рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020, - залишено без змін. Ухвалою Верховного Суду від 24.03.2021 у справі № 640/1530/19 (а.с. 57-58; https://reyestr.court.gov.ua/Review/95780614) у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 за позовом [PERSON] , [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до Міністерство оборони України, третя особа - Служба у справах дітей Жовтоводської міської ради Дніпропетровської області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити дії. На підтвердження позовних вимог позивачем також до матеріалів позовної заяви також долучено: копію заяву позивачки від 11.05.2021, адресовану Міністерству оборони України, за змістом якої станом на дату звернення, постанова Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 остаточно не виконана (а.с. 31-32); копії заяв від 06.09.2021 про примусове виконання рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18.12.2020 у справі № 640/1530/19, адресовані відділу примусового виконання рішень департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (а.с. 27-29), копію заяви на примусове виконання рішення суду від 08.09.2021, адресовану Головному управлінню Державної казначейської служби у м. Києві (а.с. 30); копію виконавчих листів, вданих Окружним адміністративним судом міста Києва 07.06.2021 на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 01.03.2021 у справі № 640/1530/19 (а.с. 35-40). Зі слів позивача, у листопаді 2021 року була нарахована вся належна виплата. Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Згідно з ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ст. 3 ЦК Украйни). Тлумачення, як ст. 3 ЦК України загалом, так і п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див. зокрема, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного у складі Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20). Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див: постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 519/2-5034/11). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. п. 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, провадження № 12-30гс21). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 08.11.2023 у справі № 761/42030/21, провадження № 61-12101св23; постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.12.2023 у справі № 607/20787/19, провадження № 61-11625сво22). Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Вбачається, що неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Вимога ефективності судового захисту, закріплена в національному законодавстві, перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява № 40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів (п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України); приниженні честі, гідності, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України). Тлумачення ст. 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16.06.2022 у справі № 569/20510/19, провадження № 61-13787св20). Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені ч. 1 ст. 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Шкода, завдана фізичні особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (п. 49). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (п.52). Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (п. 56). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.03.2021 у справі № 180/1735/16-ц, провадження № 61-18013сво18). Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20, провадження № 61-1132св22, постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20, провадження № 61-21130сво21). Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абз. 2 ч. 3 ст. 23 ЦК України). Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 у справі № 477/874/19, провадження № 14-24цс21). Як зазначено у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.04.2024 у справі № 279/1834/22, провадження № 61-1382сво23: -за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі; -зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди; -у разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини; -завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи; -гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості; -по своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20, провадження № 61-21130сво21). У практиці ЄСПЛ порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань і незручностей, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. З огляду на це психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, навіть якщо вони не призвели до тяжких наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчити про заподіяння моральної шкоди. За таких обставин, доводи позивачів про завдання їм моральної шкоди протиправними рішенням комісії міністерства оборони України, що встановлені рішеннями судів, які набрали законної сили, знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, у зв`язку з чим суд доходить висновку про те, що позивачі мають право на відшкодування завданої їм моральної шкоди за рахунок держави. Як вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Отже, рівень моральних страждань визначається не видом правопорушення і не складністю цього правопорушення, а моральними стражданнями потерпілого внаслідок заподіяння йому шкоди та значенням наслідків цього правопорушення для його особистості, що і зумовлює розмір суми компенсації моральної шкоди. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди одразу визначається потерпілим у позовній заяві, хоча остаточне рішення про розмір компенсації моральної шкоди приймається судом. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода - це негативні наслідки (втрати) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких фізична особа зазнала у зв`язку з посяганням на її права та інтереси. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При оцінці обґрунтованості вимог позивачів у справах про відшкодування моральної шкоди необхідно керуватися принципом розумності, тобто виходити з об`єктивно передбачуваних за обставин конкретної справи втілень моральної шкоди. Відповідно, як основний доказ заподіяння моральної шкоди слід розглядати достатньо переконливі з погляду розумності пояснення потерпілої сторони щодо характеру завданих їй немайнових втрат. Разом з тим, з огляду на моральну зумовленість виникнення інституту відшкодування моральної шкоди, цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, §62, ЄСПЛ, 12.07.2007). З урахуванням тривалості судових процесів, характеру та обсягу душевних страждань позивачів, що безумовно змінило їхній нормальний життєвий ритм, розмір моральної шкоди у сумі 10 000,00 грн на користь кожного з позивачів визначено з урахуванням вимог розумності та буде справедливою сатисфакцією. Позивачами належними доказами не вмотивовано завдання їм моральної шкоди у розмірі 150 000,00 грн (на кожного з позивачів), разом з тим, відшкодування у сумі 10 000,00 грн на кожного з позивачів, буде достатнім для розумного задоволення потреб потерпілих осіб. Разом з тим, суд звертає увагу на на, що відповідно до ст. 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст. 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до п. 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч. 2 ст. 2 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.08.2021 у справі № 200/8310/18, провадження № 61-14033св20). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.04.2023 у справі № 227/4691/21, провадження № 61-3733св23). Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням наведеного у сукупності, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до п. 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Положеннями пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994, серія A, N 303-A, п. 29). Враховуючи викладене,

Outcome: partial