Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , Великомостівської міської ради Червоноградського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. Просить суд визнати за нею, [PERSON] , [INFO] , що проживає: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області від 15.01.2002 р. РНОКПП: [NUMBER] , - право власності в порядку спадкування після смерті [INFO] [PERSON] на житловий будинок під літ. «А-1», заг. пл. 80,8 m2, житл. пл. 49,8 m2, веранду літ. «а2», веранду літ. «аЗ», сходи літ. «а4», сходи літ. «а5», господарську будівлю з літньою кухнею літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральню літ. «Д», погріб літ. «пг», колодязь літ. «к» та земельну ділянку, що під такими спорудами знаходиться пл. 0,61га, за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що її право підлягає захисту в судовому порядку, як наслідок, просить задовольнити позовні вимоги. Позивач в підготовче судове засідання не з`явилася, хоча про дату, час та місце проведення такого була повідомлена належним чином, однак подала на адресу суду письмову заяву, у якій просить справу розглядати у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Представник відповідача, Великомостівської міської ради Червоноградського району Львівської області, в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак на адресу суду надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника, зазначив, що частково заперечує проти позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак надала на адресу суду заяву з проханням слухати справу у її відсутності. Заперечень проти позовних вимог немає. А тому, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі позивача, представника відповідача - Великомостівської міської ради Червоноградського району Львівської області та відповідача [PERSON] , які не з`явилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення такого, зважаючи на подані позивачем та представником відповідача заяви про розгляд справи у їх відсутності, висловлені позиції у справі. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] про що 27.03.2018 Купичвільською сільською радою Жовківського району Львівської області здійснено відповідний актовий запис №5. Після смерті [PERSON] у державного нотаріуса Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О.Я. відкрито спадкову справу, згідно якої спадкоємцями до спадкового майна являються [PERSON] , [INFO] - донька померлого та [PERSON] , [INFO] - син померлого. Судом встановлено, що відповідно до договору про розподіл спадкового майна від 22.11.2023р., що укладений між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що посвідчений державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О.Я.: 1) у власність [PERSON] , [INFO] перейшло: -житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] ; -земельна ділянка кадастровий номер: 4622784700:07:000:0339, площа (га): 0.5239, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення; -земельна ділянка кадастровий номер: 4622784700:07:000:0046, площа (га): 1.4606, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення; -земельна ділянка, кадастровий номер: 4622784700:09:000:0130, площа (га): 0.3376, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення; -земельна ділянка кадастровий номер: 4622784700:07:000:0340, площа (га): 0.508, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жовківський р., с/р Купичвільська; 2) у власність [PERSON] , [INFO] , перейшло: -земельна ділянка кадастровий номер: 4622784700:07:000:0099, площа (га): 0.5638, дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення; -земельна ділянка кадастровий номер: 4622784700:07:000:0098, площа (га): 0.9187, дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.12.2014, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення; -земельна ділянка кадастровий номер: 4622784700:07:000:0334, площа (га): 0.4935, Дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення. На вищевказанні земельні ділянки зі сторони нотаріуса видано свідоцтва про право спадщину та проведено відповідну державну реєстрацію, проте надано відмову щодо житлового будинку з господарськими будівлями в [ADDRESS] та відповідної земельної ділянки на якій такий знаходиться, що зумовлює необхідність звернення до суду. Як вбачається з даних поземельної книги житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка під таким в [ADDRESS] рахувався за [PERSON] , 1925 р.н. як головою двору. Спадкодавець [PERSON] та в подальшому його син, [PERSON] , який прийняв спадщину за життя не оформили права власності на такий житловий будинок та земельну ділянку, що під таким будинком знаходиться у встановлену Законом порядку. Однак перебування житлового будинку та відповідної земельної ділянки під таким у фактичному володінні та користуванні спадкодавців підтверджується наступними документами, а саме даними погосподарських книг докази чого суду надаються та не заперечується зі сторони органу місцевого самоврядування. Згідно з положеннями ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-V, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР (далі - Держкомстат СРСР) від 12 травня 1985 року №5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Працездатний член колгоспного двору втрачав право на частку у майні двору, якщо він не менш, ніж три роки поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства двору. Це правило не поширюється за умови призову такого члена двору на військову службу, його навчання в навчальному закладі чи хвороби (стаття 126 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-V).Колгоспний двір був припинений 15.04.1991 р., коли був введений в дію Закон України «Про власність». Відповідно до абзацу другого пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року мають вирішуватись за нормами, що регулюють власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберігалося після припинення його існування мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права власності" передбачено, що положення статей 17, 18 Закону України "Про власність" щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: - право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; - розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; - у випадках, коли за рахунок майна колгоспного двору було внесено вклад у кредитну установу на ім`я члена двору, його частка має бути зменшена на суму вкладу, а якщо вклад перевищує належну цьому члену частку, з нього стягуються відповідні грошові суми на користь інших членів колгоспного двору. За приписами ст. 120, 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР від 18 липня 1963 року № 1540-VI, майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. При цьому розмір часток учасників у праві спільної сумісної власності залежить від участі кожного із членів у його створенні. Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 525 ЦКУРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР, місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно до ст. 527 ЦКУРСР, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: - якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; - якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Зважаючи на той факт, що після смерті голови двору [PERSON] , в управління спадковим майном вступив [PERSON] , а після смерті останнього [PERSON] , а отже до останньої перейшло відповідне право в силу закону. За змістом ст. ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Аналогічне положення закріплене статтею 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідний висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі N 689/26/17 сформульовано висновки про те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. На сьогоднішній день позивачка користується зазначеною земельною ділянкою та відповідним житловим будинком з господарськими спорудами, що на такій знаходиться, що не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб, оскільки остання, як спадкоємець вступила в управління спадковим майном проте юридично оформити свої права не може, що зумовило необхідність звернення до суду. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року N 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його згідно законодавства України, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. У відповідності до ст. 321 ЦК України: "Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні". Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна (частина друга статті 1299 ЦК України). Відповідно до підпунктів 4.15, 4.18 пункту 4 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, видача свідоцтва про спадщину на майно, яке підлягає реєстрації проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Повідомляю суду, що досудовий порядок врегулювання спору не проводився та в провадженні суду не знаходиться справа щодо того ж предмету та з тих самих підстав позову до того самого відповідача. Враховуючи встановлені обставини та досліджені докази, суд приходить до висновку, що право власності позивачки на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку, як наслідок позовні вимоги підлягають задоволенню. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Outcome: approved