Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з\~ [PERSON] на\~користь [PERSON] \~грошові кошти\~в сумі 378\~135,74 грн. (триста сімдесят вісім тисяч сто тридцять п`ять гривень сімдесят чотири копійки); Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий витрати. В обгрунтування поданого позову покликається на те, що відповідно до розписки від 31.10.2018 року [PERSON] (далі по тексту - «Позивач») передала [PERSON] (далі по тексту - Відповідач») 5000 (п`ять тисяч) Євро, що на час подання позову становить 206 450 двісті шість тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. Враховуючи, що Позивач добре знала Відповідача і на той час в неї була така сума грошей, а також те що Відповідач брав ці гроші як вклад на початок спільного бізнесу Позивач погодилася позичити йому 5000 (п`ять тисяч) Євро, що еквівалентно 206 450 (двісті шість тисяч чотириста п`ятдесят) гривень. При цьому варто взяти до уваги, що строк до якого вказану суму необхідно було повернути в розписці від 31.10.2018 року не було визначено. Саме на цих умовах Позивач і Відповідач і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав Позивачу розписку і отримав гроші. Однак, станом на день подання позову Відповідач свої зобов`язання згідно договору умови якого вказані в борговій розписці не виконав. Позивач неодноразово зверталася до нього з вимогою повернути їй гроші, однак Відповідач гроші позивачу не повертає. Це змусило позивача звернутися за захистом порушеного права до суду. Згідно розписки від 11.11.2018 Відповідач отримав від Позивача 1000 (одну тисячу) Євро що на день подання позову за курсом НБУ становить 41 290 (сорок одну тисячу двісті дев`яносто) гривень. Позивач погодилася позичити йому протягом півроку з моменту отримання коштів. На підтвердження передачі вказаних грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав Позивачу розписку від 31.10.2018 року і отримав гроші (копія розписки додається). Все вищенаведене можуть підтвердити свідок [PERSON] , який був присутній під час передачі грошей і написанні розписки. Відповідач повторно не виконав своє зобов`язання згідно розписки і в строки зобов`язання не виконав. Позивач неодноразово протягом строку виконання зверталася до нього з вимогою повернути їй гроші, однак [PERSON] гроші Позивачу не повертає. Це змусило Позивача звернутися за захистом порушеного права до суду. Відповідно загальна сума заборгованості Відповідача перед Позивачем складає 6000 (шість тисяч) Євро, що на дату подання позовних вимог визначається згідно офіційного курсу НБУ становить: 247 740,00 (двісті сорок сім тисяч сімсот сорок) гривень. Крім цього,\~на думку\~позивача,\~відповідач зобов`язаний\~додатково виплатити\~позивачу грошові\~кошти у\~розмірі 108\~082,06 (сто\~вісім тисяч\~вісімдесят дві\~гривні шість\~копійок)\~встановленого індексу\~інфляції за\~три роки\~та 22 313,68 грн. (двадцять дві тисячі триста тринадцять гривень шістдесят вісім копійок) штрафні санкцій у вигляді трьох проценти річних від простроченої суми. Таким чином,\~загальна сума\~заборгованості Відповідача\~становить 378\~135,74\~гри. (триста сімдесят вісім тисяч сто тридцять п`ять гривень сімдесят чотири копійки). Просить суд позов задоволити. Ухвалою суду від 25 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін у судове засідання. 08 липня 2024 року від представника відповідача [PERSON] через «Електронний суд» подано письмові пояснення на позовну заяву, відповідно до яких просить суд відмовити у задоволенні позову. У судовому засіданні 17.09.2024 р. відповідач [PERSON] будучи допитаним в якості свідка, позовні вимоги заперечив, пояснив, що розписки, які знаходяться в матеріалах справи написані ним власноручно для [PERSON] в 2018 році, на суми відповідно 5000 Євро та 1000 доларів США, однак це не була позика. Він разом з [PERSON] , [PERSON] скинулися по 5000 євро кожен на спільний бізнес, який полягав у купівлі вживаної побутової техніки у Німеччині та перевезення її в Україну, реалізації вказаного товару, та отримання спільного прибутку. Домовленість про це була у них трьох усна. Ініціатором вказаного бізнес плану був [PERSON] . При цьому, [PERSON] разом з [PERSON] в 2018 році поїхали до Німеччини з їх спільними грошима в сумі 15\~000 Євро. Всі гроші були у [PERSON] . Вони закупили товар на 15000 Євро та поверталися в Україну, однак на українському кордоні при ввезенні товару виникли проблеми, було складено адміністративний протокол про порушення митних правил, та в результаті всього більшість товару було конфісковано в дохід держави. Протокол про порушення митних правил складався на [PERSON] , бо він був за кермом автомобіля, тому всіх точних деталей вказаної справи про конфіскацію товару [PERSON] не знає. Ту частину товару, яку вдалося ввезти в Україну вони разом з [PERSON] відвезли та віддали [PERSON] , частину товару вона продала. При цьому розписку про передачу товару [PERSON] вони в з неї не взяли, бо вона сказала, що спершу товар потрібно продати. Чи продала [PERSON] вказаний товар він не знає, грошей їй не повертав. Ще повідомив, що в 2018 р. вони втрьох з [PERSON] та [PERSON] зустрілися та вирішили, що кошти в розмірі 1000 доларів США які дає [PERSON] підуть на дорогу та оплату вартості готелю в Німеччині, куди мали їхати вони разом з [PERSON] Домовилися, що з заробленого відшкодують [PERSON] одну третину цієї суми як її внесок тобто, 333 долари США. При цьому, показав, що вартість товару, який вони передали [PERSON] після повернення з Німеччини складала приблизно 5000-6000 Євро, оскільки товар був якісний та дорогий: електроприлади, побутова техніка, посуд, тощо. [PERSON] з ними в Німеччину не їхала, тому коли вона дала свою частину коштів він написав для неї вказану розписку на 5000 Євро, для гарантії та підтвердження того що вона також давала гроші на спільний бізнес. Позовні вимоги [PERSON] заперечив повністю, оскільки вважає, що жодної заборгованості перед [PERSON] у нього немає, оскільки він віддав [PERSON] товару на приблизно таку саму суму, а також через те, що це був їх спільний бізнес, гроші він не позичав на власні потреби. Також повідомив, що [PERSON] зараз проживає в Німеччині та не має можливості надати покази у суді та підтвердити вказані обставини. У судовому засідання представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю. Просив суд позовні вимоги задоволити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги заперечила, з підстав необгрунтованості. Надала пояснення аналогічні викладеним у письмових поясненнях. Просила суд відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч.2 ст.11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків є у тому числі договори та інші правочини. Суд встановив, що 31.10.2018 р. відповідно до розписки [PERSON] передала [PERSON] 5000 (п`ять тисяч) Євро, що на час подання позову становить 206\~450 гривень. При цьому, строк до якого вказану суму необхідно було повернути в розписці від 31.10.2018 року не було визначено. Саме на цих умовах Позивач і Відповідач і уклали договір позики. На підтвердження передачі грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав Позивачу розписку і отримав гроші. Крім цього, згідно розписки від 11.11.2018 Відповідач отримав від Позивача 1000 (одну тисячу) Євро що на день подання позову за курсом НБУ становить 41 290 (сорок одну тисячу двісті дев`яносто) гривень. Позивач погодилася позичити йому протягом півроку з моменту отримання коштів. На підтвердження передачі вказаних грошей Відповідач власноруч в присутності двох свідків написав Позивачу розписку від 31.10.2018 року і отримав гроші. Відповідач повторно не виконав своє зобов`язання згідно розписки і в строки зобов`язання не виконав. Позивач неодноразово протягом строку виконання зверталася до нього з вимогою повернути їй гроші, однак [PERSON] гроші Позивачу не повертає. Це змусило Позивача звернутися за захистом порушеного права до суду. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики та є письмовим підтвердженням його укладення на визначених умовах разом із засвідченням отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до постанови Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі № 756/9498/19: «У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов». Такі правові висновки викладені також у постановах Верховного Суду України від 20 вересня 2023 року у справі №760/22898/20, від 14 липня 2021 року у справі №750/2316/19, від 25 березня 2020 року у справі №569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі №628/3909/15, від 21 липня 2021 року у справі №758/2418/17. У справі № 750/2316/19 суд першої інстанції встановив, що відповідач отримав від позивача 48 000 доларів США для спільного вирощування соняшника. Сторони дійшли згоди, що: «Ці кошти направляються на витрати з вирощування, збирання, оренди техніки, майна, землі та інших складових на цій площі. Прибуток на цьому полі розподіляється пропорційно вкладеним коштам та іншим понесеним витратам. У разі форс-мажору сторони спільно вишукують вихід протягом наступного року». У розписці зазначено: «Дана розписка повертається відповідачу при поверненні сорока восьми тисяч доларів США». У вказаній справі Верховний Суд виходив з того, що факт отримання коштів у борг за договором позики підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми від позичальника до позикодавця саме за таким договором. Врахувавши, що зміст розписки не підтверджує виникнення між сторонами у справі №750/2316/19 правовідносин з позики, касаційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення заборгованості за таким договором. Таким чином, розписка про отримання коштів повинна містити інформацію про те, що кошти, загальна сума яких чітко вказується в тексті, беруться саме в борг, та закріплення за позичальником зобов`язання щодо повернення цих коштів позикодавцю у визначений сторонами строк. Розписка не повинна передбачати під собою приховані іншого роду правовідносини сторін, аніж боргові. Верховний Суд Касаційного цивільного суду в постанові від 26 квітня 2022 року по справі № 753/1349/20 зазначав, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Натомість, у даній справі, мають місце інші правовідносини, відмінні від правовідносин позики. Як вбачається зі змісту вищевказаних розписок, позивач та відповідач, а також особа, зазначена у розписках, як свідок [PERSON] , домовилися про ведення спільного бізнесу. Згідно такої домовленості, кожен з них вклав кошти у спільну справу та спільну діяльність з метою отримання прибутку. Як з`ясовано у судовому засіданні, за товаром за межі України поїхали відповідач та [PERSON] . На кордоні з Польщею при поверненні в Україну, основну частину товару конфіскували польські митники. Решта товару, який вдалося привезти в Україну, був поміщений в гараж позивачки. Позивачка , згідно домовленості, повинна була реалізувати цей товар. Суд погоджується із доводами представника відповідача [PERSON] про те, що має місце договір простого товариства, а не договір позики. Крім цього, як зазначено в розписці від 31.10.2018 року [PERSON] взяв в [PERSON] 5 тисяч євро «на спільний бізнес». В розписці від 11.11. 2018 року зазначено, що [PERSON] «довзяв» у [PERSON] 1 тисячу євро та «зобов`язуюсь повернути цю суму до пів року та прибутки згідно усної домовленості…». Про те, що його довірителька давала кошти [PERSON] на спільний бізнес підтвердив представник позивачки. У розписках відсутні застереження про те, що гроші надаються у борг на певних умовах та зобов`язання повернути ці кошти. В розписці від 11.11. 2018 року зазначено про обов`язок повернення суми разом з прибутком. Поняття «прибутку» є категорію підприємницьких відносин, а не відносин позики. Таким чином, розглядаючи справу суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивачем не надано належні та допустимі докази у розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). За таких обставин, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, з урахуванням встановленого, приймаючи до уваги наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, приходить до висновку про те, що позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. Згідно зі ст.141 ЦПК України судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed