Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Представник заявника, адвокат Федько Н.Б., звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника, в якій просить заборонити [PERSON] протягом шести місяців: 1) перебувати за адресою: [ADDRESS] ; 2) наближатись на відстань ближче 50 метрів до буд. [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного сумісного проживання в них є спільне майно у вигляді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , де вони спільно проживають. Протягом останніх декількох років відносини з [PERSON] погіршилися, у зв`язку з чим заявник постійно потерпає від психологічного та фізичного тиску з його боку, образ, систематичних погроз. Починаючи з 2017 року [PERSON] неодноразово підіймав руку на заявника та завдавав їй легкі тілесні ушкодження. Заявник неодноразово зверталася з заявою до КРУП в Дніпропетровські області з проханням вплинути на поведінку [PERSON] , оскільки останній вчиняє по відношенню до неї фізичне та психологічне насильство. Заявник та її представник в судовому засіданні наполягали на задоволенні заяви та видачі обмежувального припису. Заінтересована особа, [PERSON] , під час розгляду справи заперечував, щодо видачі обмежувального припису, одночасно з цим пояснив, що його колишня дружина сама є ініціатором домашніх сварок, постійно ображає його нецензурною лайкою, а потім викликає поліцію. Також, під час розгляду справи у якості свідків були допитані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які, кожен окремо, пояснили, що є сусідами колишнього подружжя Власових. Щодо фактів вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] їм нічого не відомо, нецензурної лайки з боку [PERSON] свідки не чули, характеризують останнього з позитивної сторони. Поряд з цим, свідок [PERSON] , який є сином колишнього подружжя пояснив, що мешкає окремо від батьків, тому з приводу вчинення батьком домашнього насильства відносно матері йому також нічого не відомо. Суд, вислухавши учасників судового провадження, дослідивши матеріали заяви та надані докази, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час спільного сумісного проживання у колишнього подружжя наявне спільне сумісне майно у вигляді житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , де на час розгляду заяви останні спільно проживають. Між колишнім подружжям Власових на теперішній час склалися неприязні відносини. Згідно з висновком СМЕ [PERSON] від 26.06.2017 при обстеженні останньої були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синця лівого плеча, які за характером відноситься до легких тілесних ушкоджень. 24.11.2023 [PERSON] звернулась до Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою, в якій просила вплинути на поведінку [PERSON] , який постійно здійснює на неї психологічний та фізичний тиск. Подібна за змістом заява була подана [PERSON] й 05.04.2024. 15.11.2023 на заяву [PERSON] від 23.10.2023 Криворізьке РУП ГУНП в Дніпропетровській області повідомило, що з [PERSON] було проведено профілактичну бесіду, щодо недопущення порушення вимог законодавства, да додатково роз`яснено зміст ст. 173-2 КУпАП. 06.12.2024 уповноваженою посадовою особою Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області стосовно [PERSON] було винесено терміновий заборонний припис, в якому зазначено, що останній 21.11.2023 нецензурно виражався в бік [PERSON] , внаслідок чого [PERSON] було заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою. Згідно з характеристиками з місця роботи, проживання та ГО «Криворізька міська організація ветеранів прикордонних військ» [PERSON] , останній характеризується з позитивної сторони, працелюбний, не конфліктний, підтримує добрі стосунки із сусідами, здійснює активну громадську діяльність. Поряд з цим, встановлено, що 31 березня 2024 року, о 10-00 год., [PERSON] за адресою: [ADDRESS] вчинив домашнє насильство в сім`ї психологічного характеру у відношенні колишньої дружини [PERSON] , а саме, виражався на її адресу нецензурною лайкою. Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.06.2024 [PERSON] визнано винним та накладено стягнення у виді штрафу. Водночас, 25 квітня 2024 року уповноваженою посадовою особою Криворізького РУП ГУНП в Дніпропетровській області було складено протокол серії ВАД №347438 про адміністративне правопорушення за ознаками ч. 1 ст. 173-2 КУпАП в якому зазначено, що 07.04.2024, о 19 год. 00 хв., [PERSON] , знаходячись за місцем мешкання вчинила домашнє насильство психологічного характеру відносно свого колишнього чоловіка [PERSON] , тобто ображала його нецензурною лайкою, чим порушила Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Постановою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26.06.2024 провадження у справі було закрито на підставі ст. 22 КУпАП, у зв`язку з малозначністю вчиненого діяння. Аналізуючи норми права, на які посилалися сторони у справі, а також норми права, які слід застосувати, мотиви їх застосування суд приходить до таких висновків. Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів - осіб, які постраждали від такого насильства визначає Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (Закон № 2229-VIII). Відповідно до п. 3, п. 6, п. 7, п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Кривдник - особа, яка вчинила домашнє насильство у будь-якій формі. Особа, яка постраждала від домашнього насильства - особа, яка зазнала домашнього насильства у будь-якій формі. Обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 цього Закону до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника. Частиною другою статті 26 Закону №2229-VIII передбачено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону №2229-VIII рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. У пункті 9 частини першої статті 1 Закону №2229-VIII визначено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі №756/3859/19 (провадження №61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону №2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, №19336/04, §166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом №2229-VIII, є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність втручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Подібний за замістом висновок, викладено у постанові ВС від 20.04.2020 у справі №754/11171/19. У справі яка розглядається, факт вчинення домашнього насильства з боку [PERSON] достовірно судом не встановлено. Зокрема, висновок СМЕ, на який посилається заявник датовано червнем місяцем 2017 року, при цьому, достеменно не відомо при яких обставинах [PERSON] отримала тілесні ушкодження зазначені у ньому. Також, у заяві заявник вказує, що з 2017 року постійно піддається домашньому насильству з боку заінтересованої особи, проте, із заявою про видачу обмежувального припису заявник звернулася лише в квітні 2024 року. Натомість, враховуючи наявність постанов суду у справах про адміністративні правопорушення за ст. 173-2 КУпАП, а також покази свідків, є підстави вважати про наявність фактів домашнього насильства як з боку заявника так і з боку заінтересованої особи. За таких обставин, враховуючи, що місцем постійного проживання заявника і заінтересованої особи є житловий будинок, який належить останнім на праві спільної сумісної власності, застосування до [PERSON] таких видів обмежувальних заходів, як заборона перебування в місці спільного проживання із заявником та заборона наближатися на визначену відстань до місця спільного проживання є непропорційнім втручанням у право особи на мирне володіння та користування майном, що становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Таким чином, суд, враховуючи принцип пропорційності, відповідність вимог заявника щодо застосування заходів тимчасового обмеження прав кривдника частині другій статті 26 Закону №2229-VIII, вважає, що вимоги [PERSON] про видачу обмежувального припису у вигляді заходів тимчасового обмеження прав щодо заборони [PERSON] перебування в місці спільного проживання із заявником та заборона наближатися на визначену відстань до місця спільного проживання із заявником, не підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed