Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду особисто та в інтересах свого малолітнього сина із позовом в обґрунтування якого зазначила, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України та вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України. Внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенні нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавлені свободи, перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів. Також, позивачка зазначила, що до 24 лютого 2022 року вони разом із сім`єю проживали на території Глевахівської селищної ради, але із початком збройної агресії ситуація в селищі загострювалась, відбувались тривалі обстріли та гинули люди, а тому, з метою збереження їх життя, вони були вимушені ночувати у бомбосховищах. Через це, позивачі виїхали до Румунії та згодом повернулись в Україну. Оскільки, через збройну агресію росії проти України, позивачка кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес і побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних, порушено нормальні життєві зв`язки позивачів з оточуючими людьми; а тому, через постійні повітряні тривоги та необхідність перебувати тривалий час в укритті, бомбардування об`єктів критичної інфраструктури, позивачі зобов`язані докладати додаткових зусиль для організації свого життя, забезпечення безпеки та захисту порушених прав. У підсумку, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства, позивачі просять стягнути із росії на їх користь у відшкодування моральної шкоди грошові кошти в сумі по 35\~000 Євро кожному (а.с. 1 10). В судове засідання ніхто не прибув. Позивачка яка також діє в інтересах малолітнього в пункті третьому прохальної частини позову виклала заяву про розгляд справи у їх відсутності. Представник відповідача в судове засідання не викликався оскільки: -у зв`язку із повномасштабним вторгненням рф на територію України 24 лютого 2022 року, Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу унеможливлює направлення судових документів як до країни агресора, так і до посольства рф в Україні через припинення його роботи на території України; -з огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку із триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено суверенітет останньої, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі та її повідомлення про розгляд даної справи, наразі є недоречним; -дотримання процедури повідомлення країни-агресора про її участь у даній справі об`єктивно не сприятиме захисту прав позивачів та принципу ефективності судового процесу в умовах агресії; -відповідач як країна-агресор діяв та діє не у межах свого суверенного права на самооборону й віроломно порушив усі суверенні права України як держави, а тому безумовно надалі росія не користується у такій категорії справ своїм судовим імунітетом (дивись постанову Верховного Суду від 14 квітня 2022 року по справі № 308/9708/19). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. Позивачі є громадянами України, що підтверджується копіями паспорта громадянина України № [NUMBER] від 22.05.2018 року та свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 20 січня 2015 року (а.с. 11, 16). При цьому, із резолютивної частини рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 21 березня 2018 року вбачається, що у зв`язку із розірванням шлюбу позивачці відновлено дошлюбне прізвище « [PERSON] » (а.с. 21). Отже, [PERSON] є матір`ю [PERSON] , а тому на підставі статті 59 ЦПК України, вона є законним представником малолітнього та представляє його інтереси як позивача у даній цивільній справі. За відомостями довідок № 174 від 05 квітня 2019 року і № 453 від 11 вересня 2020 року, місце проживання позивачів зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 12, 17). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року введено в Україні воєнний стан, який неодноразово було продовжено та дії станом на дату постановлення цього судового рішення. Вказану обставину, суд визнає загальновідомою, а тому за приписами частини третьої статті 82 ЦК України, така обставина не потребує доказування. Вирішуючи дану справу по суті вимог, суд враховує та керується наступними положеннями цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Норми частин другої статті 23 ЦК України, передбачають, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно із частиною дев`ятою статті 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та\~моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію; держава Україна всіма можливими засобами сприяє відшкодуванню матеріальної та\~моральної шкоди російською федерацією. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Насамперед, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 1 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачі не зазнали фізичного болю та страждань у зв`язку із каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Також, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 3 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачі не посилаються як на підставу позову на обставини знищення чи пошкодження їх майна. Аналогічно, у суду відсутні правові підстави для застосування норми пункту 4 частини другої статті 23 ЦК України, оскільки у даному випадку позивачі не посилаються на приниження їх честі та гідності фізичних осіб. Отже, для правильного і вірного вирішення даної справи по суті спору, суду слід дослідити питання: чи зазнали позивачі душевних страждань як фізичні особи у зв`язку із протиправною поведінкою щодо них самих, членів їх сім`ї чи близьких родичів (за приписами норми пункту 2 частини другої статті 23 ЦК України). Натомість, той факт, що росія знищує і пошкоджує населені пункти України, пошкоджує майно громадян України, вбиває і завдає шкоди здоров`ю громадян України; внаслідок злочинної військової агресії росії та порушенні нею низки міжнародно-правових актів, значна кількість населених пунктів і громадян України є заблокованими, окупованими, позбавленими свободи та перебувають на межі гуманітарної катастрофи внаслідок відсутності їжі та медикаментів, як зазначено за змістом позову, не свідчить про те, що позивачі зазнали душевних страждань як фізичні особи у зв`язку із протиправною поведінкою щодо них самих, членів їх сім`ї чи близьких родичів. Насамперед, всупереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, позивачами не підтверджено належними і допустимими доказами, ті обставини на які вони посилаються у позові як на підставу своїх вимог, а саме не підтверджено обставини того, що: - 24 лютого 2022 року вони разом із сім`єю проживали на території Глевахівської селищної ради, оскільки факт реєстрації особи не підтверджує факт її проживання за вказаною адресою та фактичне місце проживання може бути відмінним від зареєстрованого місця проживання; доказом цього також є той факт, що даний позов подано позивачкою [PERSON] через відділення поштового зв`язку в місті Києві із зазначенням адреси відправника: [ADDRESS] (а.с. 22); - із початком збройної агресії ситуація в селищі Глеваха загострювалась, оскільки до позову не додано жодних доказів вказаної обставини, а збройна агресія росії проти України розпочалась в лютому березні 2014 року; - відбувались тривалі обстріли та гинули люди в селищі Глеваха, оскільки до позову не додано та під час розгляду справи не надано суду жодних доказів вказаної обставини; - з метою збереження життя позивачів, вони були вимушені ночувати у бомбосховищах, оскільки до позову не додано та під час розгляду справи в судовому засіданні позивачами на надано жодних доказів вказаної обставини. При цьому, селище Глеваха Фастівського району Київської області не включене і не було включене до Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309. Також, селище Глеваха Фастівського району Київської області відсутнє в Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення», затвердженому розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 року № 1085-р. Крім того, відповідно до нормативно-правових актів, селище Глеваха Фастівського району Київської області, не було і не є включеним до територій України тимчасово окупованих росією. Разом із цим, із доданих до позову копій паспортів громадян України для виїзду за кордон, вбачається, що 27 лютого 2022 року позивачі дійсно перетнули державний кордон України; однак позивачі виїхали не до Румунії як стверджено за змістом позову, а до Республіки Молдова, що підтверджується відомостями відбитків штампу на сторінках 32 і 30 паспортів позивачів для виїзду за кордон, у яких відображено дві латинські літери «MD» за якими відповідно до міжнародного стандарту ISO 3166-1 даний код належить Республіці Молдова, тоді як Румунії належить код «RO» (а.с. 13 14, 18 19). При цьому, у суду відсутні відомості про дату повернення позивачів до України, оскільки в доданих до позову копіях паспортів громадян України для виїзду за кордон, відсутні штампи із відміткою про повернення позивачів до України після їх виїзду до 27 лютого 2022 року. Отже, судом достовірно встановлено час перебування позивачів на території України лише протягом п`яти календарних днів з дати введення в Україні воєнного стану; однак суду не надано відомостей про дату повернення позивачів до України та час і тривалість перебування позивачів на території України після їх повернення. Одночасно, суд не приймає до уваги зміст доданих до позову документів за № 0106790 і № 0106559, оскільки вказані документи викладені іноземною мовою (за зображенням гербу на цих документах, можна припустити, що такі документи дійсно виконано румунською мовою; однак за приписами частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на\~припущеннях) із дублюванням реквізитів англійською мовою, оскільки позивачами не здійснено легалізований переклад зазначених документів та у цих документах відсутній апостиль (а.с. 15, 20). До того ж, в супереч вимогам статей 76 84 ЦПК України, не підтверджено відповідними належними і допустимими доказами наведені за змістом позову обставини того, що через збройну агресію росії проти України позивачка кожного дня зазнає душевних страждань і принижень, переносить стрес та побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних. Зокрема, до позову не додано та під час розгляду справи позивачами не надано суду будь-яких медичних документів які б містили конкретні діагнози і/або висновки лікарів психотерапевтів чи інших профільних спеціалістів стосовно отримання позивачами душевних страждань, перебування позивачів у стані стресу та відчуття розчарування, безсилля і безпорадності через втрату можливості мирно проживати на рідній землі й можливість спілкуватися з близькими людьми. Також, на виконання вимог статей 76 84 ЦПК України, позивачами не підтверджено відповідними належними і допустимими доказами наведені за змістом позову обставини того, що внаслідок військових дій росії було порушено нормальні життєві зв`язки позивачів з оточуючими людьми. Крім того, суд об`єктивно позбавлений можливості перевірити доводи позивачів про те, що «усе до чого позивач прагнув раніше тепер є неможливим», оскільки позивачі не виклали детально і конкретно за переліком усе те, до чого кожен із них прагнув раніше, а тому і неможливо перевірити чи є це можливим тепер, чи ні. Отже, під час розгляду справи позивачами, не виконано передбаченого статтею 81 ЦПК України обов`язку довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог. У зв`язку з цим, суд приходить до висновку, що згідно із статтями 12, 13 і 76 84 ЦПК України, відповідно до яких на засадах змагальності сторін кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає цивільні справи не інакше як на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі та суд не наділений функцією доказування, позивачі не довели ту обставину, на яку вони посилаються як на підставу своїх вимог, а саме: обставину завдання їм моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України. Як наслідок, наведені за змістом позовної заяви доводи позивачів щодо завдання їм моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України, суд не приймає до уваги, оскільки вони не підтверджені у встановленому цивільним процесуальним законом належними і допустимими доказами. При цьому, суд вважає, що позивачі беззаперечно мали можливість додати до позовної заяви усі докази, що підтверджують обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги. Воднораз, сам лише факт військової агресії росії проти України не є абсолютним і безумовним для висновку про те, що позивачам у зв`язку із цим дійсно завдано моральної шкоди. На переконання суду, факт завдання особі моральної шкоди, має буди неспростовно доведений належними і допустимими доказами. Серед іншого, суд звертає увагу на той факт, що перебування Української держави у стані війни та збройна агресія росії проти України є чинником який прямо і безумовно впливає на психіку тих громадян України які підтримують суверенітет, незалежність і територіальну цілісність Держави Україна, що охоплюється спеціальним поняттям «колективна травма». Зокрема, в науці поняття колективна травма\~визначається як \~психічна травма, отримана групою людей будь-якого розміру, аж до цілого суспільства, внаслідок соціальної, техногенної чи екологічної катастрофи або злочинних дій політичних чи інших соціальних суб`єктів. При цьому, в історії людства війни займають чільне місце за чисельністю загиблих насильницькою смертю; отже війни є і були одними з найбільших колективних травм. З огляду на це, суд оцінює доводи позивачів про необхідність тривалого перебування в укриттях під час повітряних тривог та побоювання за свою безпеку і безпеку її рідних, як елемент і складову частину колективної травми Українського Народу внаслідок злочинних військових дій росії проти України. Як наслідок, надані позивачами на підтвердження своїх вимог усі письмові докази, відповідно до вимог статей 77 і 80 ЦПК України, не є належними і достатніми для встановлення факту завдання позивачам моральної шкоди внаслідок військової агресії росії проти України. Таким чином, під час розгляду справи судом не встановлено існування передбачених цивільним законом підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди завданої внаслідок військової агресії, оскільки позивачами не доведено перед судом факту завдання їм моральної шкоди внаслідок збройної агресії росії. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є безпідставним і необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed