Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

15 жовтня 2024 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису щодо [PERSON] , яким визначити такі тимчасові обмеження його прав, а саме: 1) заборонити вести листування, телефонні переговори або контактувати з [PERSON] через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб строком на 6 (шість) місяців; 2) заборонити перебувати в місці спільного проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; 3) заборонити особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, пересіждувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею. Заява обґрунтована тим, що [PERSON] є сином заявника. Протягом тривалого часу вчиняє постійно домашнє насильство. Безпричинно, умисно, систематично вчиняє психологічне насильство по відношенню до неї, що призводить до психологічних страждань та погіршення стану її життя. Постійно приходить додому в неадекватному стані, абсолютно не сприймає жодних зауважень, на зауваження реагує лайкою. Постійно чинить на заявника моральний та психологічний тиск, принижує її, ображає та використовує нецензурну лайку щодо неї. Неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за домашнє насильство, застосовувався арешт. Проте вжиті заходи не змінили його поведінки. Заявник вважає, що існує реальна загроза продовження психологічного насильства зі сторони її сина. На підставі викладеного заяву просила задовольнити. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи здійснювати за правилами окремого провадження, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні, викликано заявника та заінтересовану особу. У судовому засіданні заявник [PERSON] вимоги заяви підтримала та просила задовольнити з підстав, викладених у заяві. Додатково зазначила, що домашнє насильство з боку [PERSON] до заявника останній почав вчиняти з 2021 року, а з початку 2024 року заявник вирішила викликати поліцію та фіксувати таку поведінку сина. Зазначає, що майже кожного місяця [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за домашнє насильство відносно неї. У заявника також є старший син, який проживає окремо, має свою сім`ю та, будучі повністю на стороні заявника, намагався вплинути на поведінку молодшого сина, але марно. Також зазначила, що у разі задоволення заяви в частині заборони перебування в місці спільного проживання [PERSON] може тимчасово перебувати у своєї баби - [PERSON] , яка є мамою його батька та проживає за адресою: [ADDRESS] та з якою у останнього нормальні родинні відносини. Вважає, що неявка заінтересованої особи [PERSON] обумовлена адміністративним арештом строком на 5 (п`ять) діб саме через вчинення домашнього насильства щодо неї. Просила заяву задовольнити. Занітересована особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить довідка про доставку електронного листа, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до частин першої, другої статті 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Суд розглядає справу не пізніше 72 годин після надання заяви про видачу обмежувального припису до суду. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою: [ADDRESS] . Також за вказаною адресою проживає [PERSON] , [INFO] . Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 лютого 2024 року по справі № 755/2435/24 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП, яке виразилось у вчиненні психологічного та фізичного насильства, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Вину встановлено на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, заяви [PERSON] , копії термінового заборонного припису стосовно кривдника. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року по справі № 755/4064/24 [PERSON] визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу, направлено [PERSON] до Управління соціального захисту населення Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації для проходження програми для кривдників, передбаченої Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Вина у вчиненні адміністративного правопорушення підтверджувалася протоколом про адміністративне правопорушення від 04 березня 2024 року серії ВАБ № 919430, рапортом працівника поліції, поясненнями особи, щодо якої вчинене правопорушення, поясненнями особи, щодо якої складений протокол, терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА № 376184. Відповідно до пояснень потерпілої [PERSON] у стані алкогольного сп`яніння почав провокувати з нею конфлікт, кричати, погрожувати, ображати, вживав нецензурну лайку, ввімкнув конфорки на кухні, напустив диму, погрожував фізичною розправою. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2024 року по справі № 755/12010/24 на [PERSON] накладенно адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП, у вигляді штрафу. Вина особи вважається доведеною на підставі протоколу про адміністративне правопорушення, рапорту працівника поліції, письмових пояснень особи, відносно якої складено протокол, та інших матеріалах. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 вересня 2024 року по справі № 755/12419/24 на [PERSON] накладенно адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП, у вигляді штрафу. Вину особи повністю доведено на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ГП № 295929, термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 433048, заяви [PERSON] , в якій вона зазначила, що її син [PERSON] вчинив відносно неї домашнє насильство фізичного, психологічного характеру, а саме: штовхав, принижував, словесно погрожував, виражався нецензурною лайкою, а також постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 26 вересня 2024 року по справі № 755/15629/24 на [PERSON] накладенно адміністративне стягнення за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП, у вигляді адміністративного арешту строком на 5 (п`ять) діб. Вину особи повністю доведено на підставі протоколу про адміністративне правопорушення серії ВАВ № 583080, рапорту працівника поліції, термінового заборонного припису стосовно кривдника серії АА № 26325, письмовими поясненнями, постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 липня 2024 року. Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства визначає Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Відповідно до частин другої та третьої статті 3 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання поширюється на таких осіб: 1) подружжя; 2) колишнє подружжя; 3) наречені; 4) мати (батько) або діти одного з подружжя (колишнього подружжя) та інший з подружжя (колишнього подружжя); 5) особи, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у шлюбі між собою, їхні батьки та діти; 6) особи, які мають спільну дитину (дітей); 7) батьки (мати, батько) і дитина (діти); 8) дід (баба) та онук (онука); 9) прадід (прабаба) та правнук (правнучка); 10) вітчим (мачуха) та пасинок (падчерка); 11) рідні брати і сестри; 12) інші родичі: дядько (тітка) та племінник (племінниця), двоюрідні брати і сестри, двоюрідний дід (баба) та двоюрідний онук (онука); 13) діти подружжя, колишнього подружжя, наречених, осіб, які мають спільну дитину (дітей), які не є спільними або всиновленими; 14) опікуни, піклувальники, їхні діти та особи, які перебувають (перебували) під опікою, піклуванням; 15) прийомні батьки, батьки-вихователі, патронатні вихователі, їхні діти та прийомні діти, діти-вихованці, діти, які проживають (проживали) в сім`ї патронатного вихователя. Дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству поширюється також на інших родичів, інших осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, за умови спільного проживання, а також на суб`єктів, що здійснюють заходи у сфері запобігання та протидії домашньому насильству. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник. Порядок видачі судом обмежувального припису визначається Цивільним процесуальним кодексом України (частина восьма статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Відповідно до статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана: 1) особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»; 2) особою, яка постраждала від насильства за ознакою статі, або її представником - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 3) батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків»; 4) опікуном, органом опіки та піклування в інтересах недієздатної особи, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», або постраждала від насильства за ознакою статі, - у випадках, визначених Законом України «Про забезпечення рівних прав та можливостей жінок і чоловіків». Пунктом 3 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи (пункт 14 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру (пункт 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»). Згідно із пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» обмежувальний припис стосовно кривдника це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Частинами другою-четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи). У пункті 9 частини перошої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності). Суд під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису має надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів як заявника, так і осіб, відносно яких заявник просить видати обмежувальний припис, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди також мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві. Згідно із частиною шостою статті 350-6 ЦПК України розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або відмову в її задоволенні. У разі задоволення заяви суд видає обмежувальний припис у вигляді одного чи декількох заходів тимчасового обмеження прав особи, яка вчинила домашнє насильство, передбачених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» на строк від одного до шести місяців. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) зроблено висновок, що «враховуючи положення Закону № 2229-VIII, обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях». У постанові від 22 лютого 2023 року по справі № 531/352/22 Верховний Суд зазначив, що відповідно до преамбули Закону про запобігання домашньому насильству його мета саме у запобіганні та протидії домашньому насильству. При цьому важливою є і встановлена послідовність двох зазначених завдань. Обмежувальний припис визначений у цьому законі як один з інструментів досягнення відповідних завдань. Його реалізація передбачена як в межах ЦПК України (частина восьма статті 26 цього Закону), так і в межах КПК України (частина десята статті 26 цього Закону). Обмежувальний припис, передбачений КПК України є інструментом додаткового захисту постраждалого учасника кримінального провадження, завдання якого відповідно до статті 2 КПК України є значно ширшими, а кінцева мета - не тимчасовий захід перестороги, а вирішення питання відповідальності винної особи. Тобто в межах кримінального провадження обмежувальний припис визначений лише як супутній інструмент захисту права - кінцевим завданням судового процесу, в межах якого він може бути застосований, є покарання винної особи. Метою ж реалізації обмежувального припису в межах ЦПК України є саме реалізація тимчасової перестороги, тимчасового заходу захисту на підставі оцінки ризиків здійснення домашнього насильства або його повторення. Це відповідає висновку, зробленому Верховним Судом у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 756/3859/19. Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року у справі № 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі № 545/744/19, від 06 лютого 2020 року у справі № 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі № 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року у справі № 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі № 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року у справі № 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства як кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питання застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі № 753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19. Крім того, Верховний Суд у постанові від 28 квітня 2020 року у справі N 754/11171/19 зробив висновок, що тимчасове обмеження права власності кривдника, зокрема тимчасове обмеження у користуванні житловим приміщенням, з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Суд зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власності особи, яка вчинила домашнє насильство. Життя та здоров`я, недоторканність і безпека заявниці як найвища соціальна цінність переважають над правом заінтересованої особи на її житло, а тому допускається його обмеження, оскільки втручання держави у це право через механізм обмежувального припису є виправданим, якщо суд встановив підстави для застосування цього обмежувального припису (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року по справі № 531/352/22). За змістом частини третьої статті 12 ЦПК УКраїни, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Проаналізувавши наявні у справі докази, суд вважає, що заяву слід задовольнити, оскільки стосовно [PERSON] неодноразово виносився терміновий заборонний припис за вчинення домашнього насильства психологічного та фізичного характеру щодо [PERSON] . Вказане свідчить про наявність ризику продовження у майбутньому вчинення домашнього насильства [PERSON] щодо [PERSON] , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення і такі ризики є реальними. Таким чином, вимога заявника про видачу обмежувального припису у вигляді заходу тимчасового обмеження прав [PERSON] шляхом встановлення заборони [PERSON] перебувати в місці спільного проживання з [PERSON] , строком на 6 (шість) місяців, є обгрунтованою. Стосовно заборони вести листування, телефонні переговори або контактувати із заявником через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, то в цій частині заяви суду не надано доказів, що такі дії [PERSON] вчинено, або останній має намір вчиняти їх у майбутньому. Стосовно заборони особисто і через третіх осіб розшукувати заявника, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, пересіждувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею, то в цій частині заяви суду також не надано доказів, що такі дії [PERSON] вчинено, або останній має намір вчиняти їх у майбутньому. Відповідно до частини першої статті 350-6 статті 350-4 Цивільного процесуального кодексу України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. З огляду на вищевикладене, заява [PERSON] , заінтересована особа: [PERSON] , про видачу обмежувального припису є такою, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини третьої статті 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, суд відносить на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial