Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

ОПИСОВА ЧАСТИНА Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] (далі позивач) звернувся до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами від 12.09.2023, який зареєстрований в реєстрі за № 714, він придбав у [PERSON] будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Проте, колишня дружина [PERSON] . [PERSON] , ще досі там проживає і чинить йому перешкоди у користуванні і розпорядженні майном. Відповідно до Довідки про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 10.08.2023 № 18563, 20.06.2022 відповідачка була знята з реєстрації колишнім власником будинку [PERSON] . Позивач неодноразово і в усній, і в письмовій формі повідомляв відповідачку про те що, їй потрібно забрати свої речі, покинути його будинок і не чинити перешкод у користуванні його майном, або ж укласти з ним договір оренди та спокійно там проживати. Так, листом від 20.09.2023, який був вручений відповідачці 25.09.2023, відповідно до трекінгу поштового відправлення № 7903515172462, він попросив [PERSON] , щоб вона добровільно забрала свої речі та покинула будинок. Аналогічні листи [PERSON] відправляв відповідачці 22.09.2023, 16.10.2023, 31.12.2023 і відповідно до відстежень поштових відправлень № 7903515172306, № 7903515162882, № 7903515175356 усі вони були вручені [PERSON] особисто. Проте вона, всупереч вимогам і проханням позивача, продовжує надалі проживати у будинку та чинити перешкоди у користуванні його майном. Будь-яких повідомлень відповідачки з проханнями надати їй додатковий час для того, щоб забрати речі або викупити чи взяти в оренду цей будинок не надходило.\~ Відсутність між позивачем та відповідачкою будь-яких письмово закріплених домовленостей щодо користування належним їй житловим приміщенням, зокрема договорів оренди, зберігання, безоплатного користування тощо визначає те, що він, як власник зазначеного будинку, відповідно до положень статті 392 ЦК України має право вимагати усунення будь-яких перешкод у користуванні належним йому на праві власності житловим приміщенням, а тому навіть сам факт проживання відповідачки у будинку без його згоди, свідчить про порушення його права власності на нерухоме майно, яке йому належить, та створення перешкод у вільному користуванні належною його будинком на власний розсуд, а отже є безумовною підставою для виселення відповідачки. Короткий зміст заперечень відповідача. 24 жовтня 2024 року відповідачка подала до суду пояснення у справі, за змістом яких позовні вимоги не визнала. На обґрунтування заперечень зазначила, що проживає за адресою [ADDRESS] з листопада 1990 року, в січня 1991 року уклала шлюб з [PERSON] і у лютому 1992 року свекром здійснено її реєстрацію за вказаною адресою як члена своєї сім`ї. З 2017 року стосунки з чоловіком стали переходити в сімейні сварки. Він почав знущатися, виганяти з будинку. Його звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу було ціллю чоловіка позбавити її житла. В травні 2020 року шлюб було розірвано, тоді вона звернулася до суду з позовом про право користування та проживання. Зазначає, що постановою Верховного суду від 05 жовтня 2021 року зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Вказує на те, що вона добросовісно з 2020 року сплачувала комунальні послуги в розмірі 50%, дещо і 100%, нею були погашені борги за електроенергію та вивіз сміття ще за 2017 рік, підтримувала побут, що є також оплата працею. Окремого порядку користування жилим приміщенням обумовлено не було. Зауважує, що її чоловік продав будинок своєму двоюрідному брату [PERSON] , таким чином [PERSON] вчинив їй перешкоди у проживанні в займаному будинку. Зазначає, що [PERSON] знав, що купляє будинок з законно проживаючою особою. Вона неодноразово пропонувала [PERSON] та [PERSON] мирову угоду, натомість вони намагаються всіма можливими діями позбавити її єдиного житла. Позовні вимоги не визнає і вважає такими, що не підлягають задоволенню. За таких обставин, просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Рух справи. Ухвалою суду від 05 квітня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 25,26). Ухвалою суду від 31 липня 2024 року в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Кисельової Мирослави Ігорівни про зупинення провадження у справі відмовлено (а.с.79-82). Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, з підстав, викладених у позові. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, однак 24 жовтня 2024 року представник відповідача адвокат М.І. Кисельова подала до суду клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку із зайнятістю в іншому судовому процесі. Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц вказав, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи. Частиною 4 ст. 223 ЦПК України передбачено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд не бере до уваги клопотання представника відповідача адвоката Кисельової М.І. про перенесення судового засідання, оскільки за клопотанням адвоката Кисельової М.І. судові засідання були неодноразово відкладені, а саме 28 червня 2024 року, 31 липня 2024 року, 25 вересня 2024 року, а тому суд, враховуючи розумні строки розгляду справи у спрощеному позовному провадженні, вважає за необхідне визнати причини неявки представника позивача адвоката Кисельової М.І. в судове засідання 24 жовтня 2024 року неповажними, в зв"язку з чим вважає за можливе провести розгляд справи у її відсутність та у відсутність її довірительки [PERSON] . Мотивувальна частина Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 20 вересня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, яким передбачено, що [PERSON] продав та передав у власність, а [PERSON] купив та прийняв у власність належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] (а.с. 8.9). Також встановлено, що 26 січня 1991 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 травня 2020 року розірвано 29 лютого 1992 року [PERSON] була зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] , власником якого на час її реєстрації був батько [PERSON] - [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті [PERSON] право власності на спірний будинок перейшло в порядку спадкування до його сина, [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав № 346140001 від 12.09.2023 року [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). З довідки від 26.03.2024 року про склад зареєстрованих осіб у житловому приміщенні [ADDRESS] вбачається, що [PERSON] була зареєстрована з 29.02.1992 року та знята з реєстрації 20.06.2022 року, [PERSON] був зареєстрований з 02.12.1982 року та знятий з реєстрації 26.03.2024 року (а.с 11). На час звернення до суду з цим позовом відповідач проживає у спірному будинку. Позивач зазначає, що неодноразово в письмовій формі повідомляв відповідачку про те що, їй потрібно забрати свої речі, покинути його будинок і не чинити перешкод у користуванні його майном, або ж укласти з ним договір оренди та спокійно там проживати. Так, листом від 20.09.2023, який був вручений відповідачці 25.09.2023, відповідно до трекінгу поштового відправлення № 7903515172462, [PERSON] попросив [PERSON] , щоб вона добровільно забрала свої речі та покинула будинок (а.чс. 12). Аналогічні листи [PERSON] відправляв відповідачці 22.09.2023, 16.10.2023, 31.12.2023 і відповідно до відстежень поштових відправлень № 7903515172306, № 7903515162882, № 7903515175356 усі вони були вручені [PERSON] особисто (14-18). Проте вона, всупереч вимогам і проханням позивача, продовжує надалі проживати у будинку та чинити перешкоди у користуванні його майном. Тобто, з приводу усунення перешкод у користуванні та розпорядженні своїм майном шляхом виселення спір виник між його власником та користувачем - колишнім членом сім`ї після припинення сімейних відносин з продавцем будинку. Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року у справі 569/7529/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкування, задоволено частково. Визнано за [PERSON] право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі понесені позивачем по сплаті судового збору в розмірі 1680, 40 грн. В задоволенні вимоги [PERSON] про стягнення витрат на надання правової допомоги в розмірі 2500 грн. - відмовлено (а.с. 115-121). Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в частині позовних вимог про визнання за [PERSON] права користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] - скасовано. В задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 2520,60 грн. (а.с. 122-124). Постановою Верховного суду від 05 жовтня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкод у проживанні скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в цій частині залишено в силі. Постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням залишено без змін (а.с. 125-130). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Кожному гарантується недоторканність житла (стаття 30 Конституції України). Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним Устатті 47\~Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК Українивласникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із частиною третьою статті 319\~ЦК України усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частини першої статті 383\~ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з положеннями статті 391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. За положеннями\~ст. 109 ЖК УРСР\~ виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Положення\~статті 391 ЦК україни\~визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно з ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. У частині першій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, зокрема, право кожної особи на повагу до свого житла. Заперечуючи проти позову [PERSON] вказує, що вона вселилася до спірного будинку за згоди колишнього власника спірного будинку, батька її колишнього чоловіка [PERSON] , а припинення сімейних відносин не позбавило її права як колишнього члена сім`ї проживати у спірному будинку. Під час розгляду справи по суті необхідно оцінити баланс між захистом права власності позивача як власника та правом відповідача на користування будинком, в якому вона проживає. За обставинами цієї справи\~ [PERSON] була зареєстрована в будинку за адресою: [ADDRESS] з 29 лютого 1992 року, що стверджується довідкою від 26.03.2024 року про склад зареєстрованих осіб. Тобто, відповідач [PERSON] як колишній член власника сім`ї [PERSON] , на законних підставах у 1992 році була вселена в будинок за адресою: [ADDRESS] , та після розірвання шлюбу продовжила безперервно проживати у будинковолодінні, як колишній член сім"ї власника. Судом також встановлено, що 20 вересня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі продажу, яким передбачено, що [PERSON] продав та передав у власність, а [PERSON] купив та прийняв у власність належний продавцю на праві приватної власності житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами [ADDRESS] . При цьому, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області 07 жовтня 2021 року у справі № 569/7529/20 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування домоволодінням, зобов`язання не чинити перешкод у проживанні в житловому будинку та визнання права на спадкування за законом разом із спадкоємцями першої черги спадкуваннязадоволено частково. Визнано за [PERSON] право користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Постановою Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року\~в частині позовних вимог про визнання за [PERSON] права користування домоволодінням у складі житлового будинку, літньої кухні та прибудинкових споруд за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , - скасовано. В задоволенні позовних вимог у цій частині відмовлено. Постановою Верховного суду від 05 жовтня 2021 року постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог\~ [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання не чинити перешкод у проживанні скасовано. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року в цій частині залишено в силі. Постанову Рівненського апеляційного суду від 10 лютого 2022 року в частині вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням залишено без змін. При цьому, відповідно до пункту 7 договору купівлі продажу від 20.09.2023 року слідує, що продавець зобов?язується: вилучити ключі від вищевказаного будинку у осіб, які їх мали, і передати житловий будинок до 13 вересня 2023 року включно у стані, що відповідає санітарним та технічним нормам щодо жилих приміщень. Продавець вправі передати будинок покупцю до настання обумовленого строку. Обов`язок продавця передати будинок покупцю вважається виконаним у момент передачі йому (його уповноваженому представнику) ключів від помешкання та допоміжних приміщень; передати покупцю всі документи (технічний паспорт, тощо), необхідні для реалізації права володіння, користування та розпорядження вищезазначеним нерухомим майном; погасити заборгованість по платежах, пов?язаних з обслуговуванням будинку, який відчужується (з обов?язковим наданням Покупцю документів, якими визначається перевірка приладів обліку та квитанцій, розрахункових книжок, довідок обслуговуючих організацій, що підтверджують відсутність заборгованостей, тощо) Попередити покупця про всі відомі йому (Продавцю) технічні та екологічні дефекти будинку, що є предметом цього договору. до моменту фактичної передачі будинку покупцеві, продавець несе відповідальність за збереження його фізичного стану, обладнання та невід?ємних конструктивних елементів будинку. Продавець зобов`язуються не демонтувати сантехнічне, електротехнічне обладнання, встановлені лічильники, вікна, двері, вбудовані меблі, наявні у помешканні на момент її огляду покупцем. У разі невиконання цього обов`язку продавець зобов`язуються відшкодувати завдану шкоду. Також згідно з п. 8 вказаного договору сторони на момент укладення та посвідчення цього правочину повідомляють один одного та нотаріуса, що ними надана правдива інформація щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням цієї нотаріальної дії, що вони повідомили нотаріусу повну інформацію про відсутність чи наявність осіб, права чи інтереси яких може стосуватися дана нотаріальна дія, що вони не обмежені в праві укладати правочини; не визнані в установленому порядку недієздатними (повністю або частково) та не перебувають у хворобливому стані, не страждають в момент укладення цього договору на захворювання, що перешкоджають усвідомленню його суті; укладення договору відповідає їх інтересам, договір не має характеру фіктивного та удаваного правочину, не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому, у тексті цього договору зафіксовано усі істотні умови, будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення цього договору і не відображені в його тексті, не мають правового значення.\~ Тобто, на момент продажу будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] покупець [PERSON] мав би знати від продавця [PERSON] , що [PERSON] зобов"язано не чинити [PERSON] перешкоди у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] за рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року, яке в цій частині постановою Верховного Суду від 05 жовтня 2021 року залишено без змін. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив те, що йому було відомо про постанову Верховного суду від 05 жовтня 2021 року, якою в частині про зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] залишено в силі рішення Рівненського імського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року, однак вважає, що оскільки він на даний час є власником спірного будинку, тому його порушені права повинні бути захищені шляхом виселення особи, яка була членом сім"ї попереднього власника. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частини четвертої статті 10 ЦПК України суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Відповідно до статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Згідно з частиною четвертою статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. У свою чергу відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року (заява № 30856/03) в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. За Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (серед багатьох інших джерел, рішення у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia), заява № 58255/00, пункт 36, ECHR 2004-XI). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50, пункти 40, 41 згаданого рішення у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України»). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» (Prokopovich v. Russia) Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (також рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, у справі «Прокопович проти Росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Суд зауважує, що законність набуття [PERSON] права користування спірним житловим приміщення у встановленому законом порядку не спростовано та відповідачка [PERSON] користується спірним житлом на законних підставах, а позивач не довів факт створення відповідачкою перешкод йому у здійсненні права власності, оскільки належних та достовірних доказів в створенні таких перешкод суду не надано. У § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (пункти 42, 43). Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Суд установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Оцінюючі пропорційність (співрозмірність) такого заходу як зобов`язання відповідача [PERSON] звільнити будинок за адресою [ADDRESS] у світлі відповідних принципів\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~суд виходить, зокрема, з того, що відповідач вселилася до спірного будинку на законних підставах, тривалий час, з 1992 року, користується цим житлом, іншого постійного житла [PERSON] не має та рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 07 жовтня 2021 року зобов`язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у проживанні в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , яке постановою Верховного суду від 05 жовтня 2021 року в цій частині залишено в силі. За встановлених обставин, суд вважає, що виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення матиме наслідком порушення справедливого балансу, а отже, буде непропорційним, оскільки будинковолодіння за адресою [ADDRESS] є єдиним житлом [PERSON] та буде порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Судові витрати. Оскільки позивачу відмовлено в задоволенні позову, то судовий збір покладається на позивача, оскільки відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~стягненню з відповідача у такому випадку судові витрати не підлягають.

Outcome: dismissed