Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

В травні 2023р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідачки [PERSON] , третя особа: ПАТ «Державний ощадний банк України», в якому просив суд: - визнати спільними сумісними зобов`язаннями позивача [PERSON] та відповідачки [PERSON] зобов`язання за договором про споживчий кредит № 1788_020 від 28 грудня 2017р. (далі по тексту - кредитний договір). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в період проживання позивача та відповідачки, у зареєстрованому шлюбі, а саме, 28 грудня 2017р. між третьою особою та позивачем був укладений кредитний договір, відповідно до якого, позивачу було надано кредит, сума кредиту складає 500000,0 грн., зі сплатою відсотків за його користування - 18,99 % річних, з цільовим призначенням - придбання об?єкту нерухомості. Позивач зазначав, що кредитні кошти, які ним були отримані, були використані в повному обсязі для придбання подружжям трикімнатної квартири [ADDRESS] . Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 755/4113/22 від 14 березня 2023р., яке набрало законної сили, в порядку поділу майна подружжя було визнано за [PERSON] право власності на частину цієї квартири. При цьому, відповідачка, яка усвідомлює, що спільна квартира була набута подружжям, під час шлюбу за кредитні кошти, не бажає в досудовому порядку нести відповідальність за кредитними зобов`язаннями, яку несе в повному обсязі лише тільки позивач. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо, позивач вимушений був звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 05 вересня 2023р. було відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23 листопада 2023р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача проти позову заперечила, просила суд залишити позов без задоволення. На думку сторони відповідача, вона ніколи не порушувала прав позивача, і жодним чином ніколи не спростовувала, що вона не визнає спільність зобов`язань за кредитним договором, оскільки такий договір, по-перше, був укладений в шлюбі, а по-друге вона несе спільні зобов`язання, як поручитель за договором поруки, який було укладено, на забезпечення виконання позивачем, як боржником зобов`язань за кредитним договором. 27 лютого 2024р. на адресу судну надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, зазначивши, що доводи та аргументи сторони відповідача, наведені у відзиві на позов є безпідставними, оскільки стороною відповідача не враховані положення ст. ст. 60, 65 СК України, ст. 368 ЦК України. Заперечення на відповідь на відзив, стороною відповідача не подавались. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав наведених у позові. Представник відповідача проти позову заперечувала, з підстав наведених у відзиві на позов. Представник третьої особи, в судове засідання 21 жовтня 2024р., не з`явилась, про час, та місце розгляду справи третя особа була повідомлена в установленому законом порядку, поважність причин неявки не повідомила. В судовому засіданні 24 квітня 2024р., представник третьої особи заперечувала проти задоволення позову, наголошуючи, що позивач належним чином виконує свої зобов`язання, як боржник за кредитним договором. Суд, заслухавши пояснення сторін, третьої особи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, 06 червня 2014р. між сторонами було укладено шлюб, який був розірваний рішенням Подільського районного суду м. Києва від 20 вересня 2019р. по цивільній справі № 758/11771/18. В період проживання сторін у зареєстрованому шлюбі, 28 грудня 2017р. між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачу було надано кредит в розмірі 500000,0 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом - 18,99 % річних. Цільове призначення кредиту - придбання об?єкту нерухомості. В забезпечення виконання позивачем зобов`язань за кредитним договором: - 28 грудня 2017р., між позивачем та третьою особою, було укладено іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку було передано наступне майно: квартира [ADDRESS] . - 28 грудня 2017р., між відповідачкою та третьою особою, було укладено договір поруки № 2620. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач наголошував, що вищезазначена спільна квартира сторін, була придбана, в тому числі за кошти, які були отримані позивачем за кредитним договором. В свою, чергу представник відповідача не заперечувала зазначеного факту. Крім того, позивач наголошував, протягом всього часу розгляду справи в суді, і ці обставини підтвердила представник третьої особи, та не заперечувалось стороною відповідача, що з моменту укладення кредитного договору позивач добросовісно виконує зобов`язання за кредитним договором, та сплачує кожного місяця кошти, що передбачені графіком сплати за кредитним договором. При цьому позивач звертав увагу суду, що з часу розірвання між сторонами шлюбу, відповідачка за кредитними зобов`язаннями не сплачувала жодного разу. Разом з тим, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2023р. по цивільній справі № 755/4113/22, яке набрало законної сили, в порядку поділу майна подружжя ( [PERSON] ), було визнано за відповідачкою право власності на частину квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Норми СК України у ст. ст. 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Пленум Верховного Суду України у постанові від 27 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» висловив правову позицію, яка полягає в тому, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020р. у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, із ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020р. у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). При цьому, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016р. у справі № 537/6639/13-ц (провадження № 6-486цс16) та від 14 вересня 2016р. у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, переведення частини боргу з одного з подружжя на іншого не може відбуватися автоматично і без згоди кредитора на підставі тільки договору чи рішення суду про поділ майна подружжя. Отже, при вирішенні спору про порядок виконання колишнім подружжям зобов`язань, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо питання про поділ цих зобов`язань не було зі згоди кредитора вирішене при поділі спільного майна цього подружжя, суди повинні керуватися тим, що подружжя має відповідати за такими зобов`язаннями солідарно усім своїм майном. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку ч. 1 ст. 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Таким чином, враховуючи те, що між сторонами було здійснено поділ, набутого в шлюбі майна (вище зазначеної квартири), яке було придбано за рахунок коштів, отриманих за кредитним договором, то суд вважає, що аргументи позивача про те, що за кредитними зобов`язання, в якості боржника повинна відповідати також і відповідачка є обґрунтованими. При цьому судом критично оцінюються, твердження сторони відповідача, наведені у відзиві на позов, що відповідачка несе відповідальність за кредитним договором, але в якості поручителя. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що строк кредитування спливає лише в грудні 2041р., суд приходить до висновку, що боргові зобов?язання за кредитним договором підлягають визнанню спільними сумісними зобов`язаннями позивача та відповідачки. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2500,0 грн.

Outcome: approved