Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка є правонаступником [PERSON] , звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищезазначеною позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] померла її бабуся [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] , які належали останній на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва 01.08.1995, згідно з розпорядженням №170 від 01.08.1995, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 08.08.1995 в реєстровій книзі за №1459. Згідно з заповітом [PERSON] від 18.02.2019, посвідченим державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В., мати позивача - [PERSON] являлася спадкоємицею належної [PERSON] 1/3 частки квартири [ADDRESS] . [PERSON] вчасно звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з чим було заведено спадкову справу № 209/2020. Однак, постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Діковій Т.В. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючих документів, які б підтверджували право власності спадкодавця [PERSON] на 1/3 частки квартири [ADDRESS] . У зв`язку з тим, що інша частка квартири належить відповідачу [PERSON] , остання відмовилася надати правовстановлюючі документи на квартиру сестрі [PERSON] . Остання зверталася до органу приватизації за дублікатом свідоцтва про право власності на квартиру, проте їй було відмовлено. У зв`язку з цими обставинами [PERSON] змушена була звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] . Однак, [INFO] [PERSON] померла. Позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON] та у встановлені законом строки прийняла спадщину, подавши 29.07.2022 до нотаріальної контори відповідну заяву. Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою 02.08.2022 було заведено спадкову справу № 443/2022 щодо майна померлої [PERSON] . Таким чином, враховуючи, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON] , яка, будучи спадкоємицею за заповітом після смерті матері [PERSON] , прийняла спадщину, позивач просить визнати за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді від 15.01.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. 16.02.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просила відмовити у задоволенні позову. Разом з відзивом 16.02.2021 [PERSON] подано до суду зустрічний позов про визнання недійсним заповіту, складеного 18.02.2019 [PERSON] на користь [PERSON] та посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що у їхньої матері [PERSON] розвивався віковий склероз і почастішали випадки несприйняття дійсності, мати не пам`ятала деяких подій попередньої доби, іноді втрачала свідомість, мову, лікувалася з цього приводу у 2014 та 2017 роках. Позивач вважає, що на час складання заповіту мати [PERSON] можливо перебувала під психологічним впливом сестри [PERSON] , а також під впливом прогресуючої хвороби, а тому не могла належним чином усвідомлювати значення своїх дій. Враховуючи, що заповіт було складено у момент, коли мати не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними через стійкий розлад здоров`я, а також можливо перебувала під тиском сестри [PERSON] , а отже волевиявлення [PERSON] не було вільним і не відповідало її волі, позивач за зустрічним позовом на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України просить визнати такий заповіт недійсним. Ухвалою суду від 04.03.2021 зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Чотирнадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування. 09.03.2021 до суду від позивача за первісним позовом [PERSON] , правонаступником якої є позивач [PERSON] , надійшов відзив на зустрічну позовну заяву, у якому позивач зазначила, що обставини, викладені у зустрічному позові є надуманими та не підтверджені жодними доказами. Померла [PERSON] ніколи не страждала на психічні захворювання, не приймала ліків, які б могли вплинути на її здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. 12.04.2018 [PERSON] уклала з нею договір довічного у тримання, 18.02.2019 - склала на її користь заповіт, а 06.02.2020 - видала довіреність на ім`я [PERSON] на представництво її інтересів, і в усіх випадках нотаріуси переконувалися у цілковитій дієздатності та адекватності [PERSON] 17.03.2021 до суду від представника [PERSON] - адвоката Корнієнка Р.О., надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що встановити обставини, на які посилається [PERSON] у зустрічному позові можливо лише за результатами посмертної судово-психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 17.11.2021, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 16.06.2022 провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Чотирнадцята Київська державна нотаріальна контора, про визнання заповіту недійсним зупинено до залучення у справі правонаступника [PERSON] , яка померла [INFO] . Ухвалою судді від 15.11.2022 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 10.01.2023 залучено до участі у справі у якості позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом правонаступника померлої [INFO] позивачки [PERSON] - [PERSON] , замінено позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом її правонаступником; за клопотанням представника позивача за зустрічним позовом витребувано докази. 17.01.2023 до суду надійшла позовна заява у новій редакції від правонаступника позивача [PERSON] . Ухвалою суду від 30.05.2023 клопотання позивача за зустрічним позовом [PERSON] про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи задоволено. Призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлені наступні питання: 1) чи страждала [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на будь-який психічний розлад на момент складання заповіту від 18.02.2019, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-77; 2) чи знаходилась [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , в момент складання заповіту 18.02.2019, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-77, у будь-якому хворобливому стані, який би позбавляв її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; 3) чи була здатна [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , за своїм психічним станом усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент складання заповіту від 18.02.2019, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 2-77. Проведення експертизи доручено експертам Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків Міністерства охорони здоров`я України». Витрати, пов`язані з проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи, покладено на [PERSON] . Провадження у справі зупинене на період проведення судової експертизи. 22.02.2024 ухвала про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи разом з матеріалами справи те медичною документацією [PERSON] повернута до суду без виконання у зв`язку з несплатою [PERSON] експертизи. Ухвалою судді від 01.03.2024 провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 09.04.2024 клопотання представника позивача за зустрічним позовом [PERSON] - адвоката Корнієнка Р.О., задоволено частково. Повторно направлено на виконання до Державної установи «Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України» ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 30.05.2023 про призначення у справі посмертної судово-психіатричної експертизи. У розпорядження експертів надані матеріали цивільної справи № 756/12/21; оригінал медичної карти № [NUMBER] стаціонарного хворого [PERSON] КНП "Київська міська клінічна лікарня №8". Витрати, пов`язані з проведенням посмертної судово-психіатричної експертизи, покладено на [PERSON] . Провадження у справі зупинене на період проведення судової експертизи. 08.08.2024 ухвалу про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи разом з матеріалами справи те медичною документацією [PERSON] вдруге повернуто до суду без виконання у зв`язку з несплатою експертизи. Ухвалою судді від 19.08.2024 провадження у справі поновлено. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Шевченко Т.А., у судове засідання надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги первісного позову підтримали, у задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач [PERSON] та представник відповідача за первісним позовом - адвокат Корнієнко Р.О., у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про день, час та місце розгляду справи повідомлені. Під час розгляду справи по суті у попередніх судових засіданнях представник [PERSON] підтримав заявлені у зустрічному позові вимоги, заперечував проти задоволення первісного позову. Представник третьої особи - Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з`явився, справу просили розглянути за відсутності їхнього представника. У судовому засіданні від 04.04.2023 були допитані свідки за клопотанням обох сторін. Згідно з показаннями лікаря-психіатра [PERSON] , допитаного у якості свідка у судовому засіданні, останній підтвердив той факт, що 02.02.2018 [PERSON] за особистим зверненням була у нього на прийомі у Київському міському психоневрологічному диспансері № 3, під час огляду ним було встановлено, що остання контактна, всебічно орієнтована, психологічних порушень не виявлено. Чи перебувала [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря-психіатра та чи отримувала довідку про психічний стан - йому не відомо. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що давно знайомий з [PERSON] та знав померлу [PERSON] Познайомився з останньою у 2019 році, коли допомагав ставити нові вікна у квартирі, де жила [PERSON] , у зв`язку з чим тричі бував у квартирі. При цьому він спілкувався з [PERSON] , остання завжди поводила себе адекватно, ніяких відхилень у її поведінці він не помічав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що проживає по сусідству з будинком по [ADDRESS] , де жила [PERSON] . Допомагав [PERSON] робити ремонт у квартирі, де жила [PERSON] . Під час ремонту спілкувався з останньою, жодних психічних відхилень в неї не помічав, остання адекватно спілкувалася та поводилася, сама давала собі раду. Перед смертю [PERSON] він допомагав у догляді за нею, допомагав переодягати, піднімати, бабуся його впізнавала, спілкувалася з ним. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] вони були знайомі з дитинства, товаришували, протягом 2018-2020 років спілкувалися по телефону майже щодня, а кожні пів року вона навідувала [PERSON] , яка проживала по [ADDRESS] . До самої смерті [PERSON] була адекватна, контактна, спілкувалася, усе розуміла, мала гарну пам`ять. У неї були хворі ноги та гіпертонічна хвороба. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача, представників сторін та свідків у попередньому судовому засіданні, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05.05.2020. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно у вигляді 1/3 частки квартири [ADDRESS] , які належали останній на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва 01.08.1995, згідно з розпорядженням №170 від 01.08.1995, зареєстрованого в Київському бюро технічної інвентаризації 08.08.1995 в реєстровій книзі за №1459. Належність спадкодавцю [PERSON] на праві власності 1/3 частки квартири [ADDRESS] підтверджується також інформаційною довідкою КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.02.2021 за № 6524 та визнається відповідачем [PERSON] . Згідно з матеріалами спадкової справи № 209/2020, заведеної Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , остання за заповітом від 18.02.2019, посвідченим державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В. та зареєстрованим у спадковому реєстрі за № 2-77, належну їй на праві приватної власності частку квартири [ADDRESS] заповідала [PERSON] . [PERSON] 15.05.2020 звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Окрім неї з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори звернулася [PERSON] . [PERSON] та [PERSON] є доньками померлої [PERSON] , що підтверджується наявними у матеріалах справи свідоцтвами про народження. Постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. від 25.11.2020 [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом - на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на зазначену частку у нерухомому майні. За наведених обставин, а також посилаючись на те, що оригінал правовстановлюючого документа - свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва 01.08.1995, згідно з розпорядженням №170 від 01.08.1995, знаходиться у співвласника [PERSON] , [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.04.2022. Як убачається з матеріалів спадкової справи № 443/2022, заведеної щодо майна померлої [PERSON] . Чотирнадцятою київською державною нотаріальною конторою, [PERSON] є єдиною спадкоємицею після смерті матері [PERSON] та у встановлені законом строки прийняла спадщину, подавши 29.07.2022 до нотаріальної контори відповідну заяву № 1006. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК України власнику належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. ст. 1222, 1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини та право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно з положеннями пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до частин 1, 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після спливу строку для прийняття спадщини. Згідно з пунктом 4 Глави 10 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно із ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В силу вимог ст. 1 Першого протоколу Європейської Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Положення ст. 328 ЦК України передбачають, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Як було зазначено вище, постановою державного нотаріуса Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Р.С. від 25.11.2020 [PERSON] , яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] , було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документу, що підтверджує право власності спадкодавця [PERSON] на зазначену частку у нерухомому майні. У зв`язку з цим [PERSON] , з метою оформлення у встановленому законом порядку права на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності в порядку спадкування на нерухоме майно - 1/3 частку квартири [ADDRESS] , проте, спадкоємець за заповітом померла не оформивши своє право на спадщину. Позивач [PERSON] , у свою чергу, є єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , яка у встановленому законом порядку та строки прийняла спадщину після смерті матері, яка не встигла за життя оформити спадкові права. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.3 ст.1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Тлумачення вказаних норм свідчить, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини» й пов`язує з виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення в спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державної реєстрації права. З огляду на усе викладене вище, враховуючи те, що нотаріусом відмовлено спадкоємцю за заповітом [PERSON] у видачі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті [PERSON] , а саме: 1/3 частку квартири [ADDRESS] , через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно, що на праві власності належало спадкодавцю [PERSON] , спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] . проте за життя не встигла оформити спадкові права та здійснити державну реєстрацію права на вказане нерухоме майно, а позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом після смерті [PERSON] , яка прийняла спадщину, суд вважає, що права позивача [PERSON] підлягають захисту в судовому порядку, у зв`язку з чим приходить до висновку про задоволення позову та визнання за позивачем права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним заповіту від 18.02.2019, посвідченого державним нотаріусом Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори Ястремською Ж.В., за яким спадкодавець [PERSON] заповіла належну їй на праві приватної власності частку квартири [ADDRESS] [PERSON] , суд зазначає наступне. Обгрунтовуючи вимоги за зустрічним позовом позивач посилалася на приписи ст. 1257 ЦК України та зазначала, що її мати [PERSON] під час складання заповіту можливо перебувала під психологічним впливом [PERSON] або під впливом прогресуючої хвороби, через що не могла усвідомлювати значення своїх дій. Як убачається з матеріалів спадкової справи № 209/20, заведеної щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , [PERSON] є донькою померлої [PERSON] і 29.10.2020 звернулася до Чотирнадцятої київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, яка залишилися після її смерті. Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. Отже, на заповіт, як односторонній правочин розповсюджуються загальні норми цивільного законодавства стосовно підстав та наслідків визнання недійсності правочинів. Згідно зі ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, його підписує інша особа, що засвідчується у відповідному порядку із зазначенням причин, за яких текст заповіту не міг підписати заповідач власноруч; має бути посвідчений нотаріусом або уповноваженою на це посадовою, службовою особою визначеною ст.ст. 1251-1252 ЦК України. За вимогами частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Для визначення наявності стану, в якому особа не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу. Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Отже, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і рішення суду про недійсність правочину не може ґрунтуватися на припущеннях позивача без надання належних доказів. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Тлумачення частини другої статті 1257 ЦК України свідчить, що для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України. Згідно з п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не може бути змінено чи скасовано її опікуном. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». За приписами ст. ст. 103, 105 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. Призначення експертизи судом є обов`язковим за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи. На виконання вказаних вимог цивільного процесуального закону за клопотанням позивача за зустрічним позовом [PERSON] судом, з метою встановлення психічного стану заповідача [PERSON] в момент складання заповіту, було призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу. Судом двічі ухвала про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи направлялася на виконання до експертної установи, проте, через не оплату позивачем за зустрічним позовом [PERSON] призначена судом експертиза не проведена. Виходячи із даних медичної документації [PERSON] , наявної у матеріалах справи, зокрема, медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Подільського району м. Києва; виписних епікризів зі стаціонарної карти пацієнта [PERSON] . клініки Медиком; результату дослідження МРТ головного мозку ТОВ «Клініка «Медгарант»; медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] № [NUMBER] за 2017 рік КНП «Київська міська клінічна лікарня №8», не вбачається, що спадкодавець [PERSON] хворіла на таку хворобу, яка позбавляла її можливості на момент підписання оспорюваного заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За інформацією Київського міського психоневрологічного диспансеру № 3 [PERSON] , [INFO] , у лікаря-психіатра на обліку не перебувала; 02.02.2018 оглядалася лікарем-психіатром [PERSON] за особистим зверненням під час прийому; за результатом огляду [PERSON] наданий консультативний висновок № 25, згідно з яким в останньої не виявлено психотичної симптоматики (т. 1 а.с. 214-216; т. 2 а.с.26). Інших доказів про те, що [PERSON] у момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними внаслідок хвороби суду не надано. Також, позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт того, що на заповідача [PERSON] чинився тиск під час складання заповіту з боку [PERSON] (спадкоємця за оспорюваним заповітом) або [PERSON] . Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи наведене, підстав для визнання недійсним оспорюваного заповіту через невідповідність волевиявлення заповідача [PERSON] під час його складання волі останньої суд не вбачає, у зв`язку з чим зустрічний позов [PERSON] задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: approved