Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (далі - позивач, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-3, [PERSON] ), за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Журавльової Лариси Михайлівни (далі - третя особа-1, приватний нотаріус КМНО Журавльова Л.М.), Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бондаренко Галини Олександрівни (далі - третя особа-2, Приватний нотаріус КМНО Бондаренко Г.О.), про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 30 липня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року, між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_І_6 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитними договорами (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень) № 805/2007/840-ПК/156 від 30 жовтня 2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Відповідно до умов договору іпотеки від 30 жовтня 2007 року [PERSON] було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] Так, після відступлення права вимоги позивачу стало відомо, що 09 жовтня 2019 року запис про іпотеку припинено та припинено запис про обтяження на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] на підставі довідки про погашення заборгованості, серія та номер 34, виданої 10 вересня 2014 року ВАТ КБ «Надра». Зазначає, що дана довідка не могла бути видана ВАТ КБ «Надра», оскільки 05 квітня 2013 року рішенням Печерського районного суду м. Києва було винесено рішення по справі № 2-3483/12, яким було стягнуто, у тому числі, з [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 2 671 782,86 грн. Рішення набрало чинності та до теперішнього часу не виконано. Одразу після припинення іпотеки 17 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 1159. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 50277488 від 17 грудня 2019 року, номер запису про право власності: 34696717. У подальшому, 07 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бондаренко Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 1014. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57512968 від 07 квітня 2021 року, номер запису про право власності: 41377116. В ході протиправних дій осіб було перереєстровано право власності на предмет іпотеки без згоди іпотекодержателя та кредитора, чим на переконання позивача було порушено права кредитора та іпотекодержателя щодо унеможливлення стягнення з боржника грошових коштів шляхом звернення стягнення на майно, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з наступними вимогами: скасувати в Державному реєстрі іпотек державну реєстрацію припинення іпотеки, здійснену 09 жовтня 2019 року, та скасувати в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державну реєстрацію припинення обтяження, здійсненого 09 жовтня 2019 року, індексний номер рішення 49088042, внесеного Топольник О.М. державним реєстратором Голованівської селищної ради Кіровоградської області, які були припинені на підставі довідки про погашення заборгованості, серія та номер 34, виданий 10 вересня 2014 року ВАТ КБ «Надра», щодо квартири [ADDRESS] ; поновити в Державному реєстрі іпотек запис про іпотеку, яка виникла на підставі Договору іпотеки, реєстровий № 3436, виданий 30 жовтня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Шевчук З.М. та поновити в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження підстава обтяження Договору іпотеки, реєстровий № 3436, виданий 30 жовтня 2007 року приватним нотаріусом КМНО Шевчук З.М. щодо квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 17 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л.М., зареєстрований в реєстрі за № 1159 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] РНОНМ 1989928080000, індексний номер рішення: 50277488 від 17 грудня 2019 року, скасувавши запис про проведену державну реєстрацію запис про право власності: 34696717, припинивши право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 04 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бондаренко Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 1014 та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] РНОНМ 1989928080000, індексний номер рішення: 57512968 від 07 квітня 2021 року, скасувавши запис про проведену державну реєстрацію запис права власності: 41377116, припинивши право власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10 серпня 2021 року відкрито провадження в порядку загального позовного провадження у цивільній справі за позовом ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, приватного нотаріуса КМНО Журавльової Л.М., приватного нотаріуса КМНО Бондаренко Г.О., про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, скасування рішення та записів про державну реєстрацію права власності, та призначено підготовче засідання у справі на 25 лютого 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 лютого 2022 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 30 червня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 червня 2022року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 30 вересня 2022 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 08 лютого 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 лютого 2023 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 27 квітня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 27 квітня 2023 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 17 серпня 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 17 серпня 2023 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 15 листопада 2023 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 листопада 2023 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 07 лютого 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 лютого 2024 року розгляд справи у підготовчому судовому засіданні відкладено на 24 квітня 2024 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 квітня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні на 24 липня 2024 року. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 24 липня 2024 року розгляд справи відкладено на 17 жовтня 2024 року. 16 жовтня 2024 року від представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - Скребця О.С. до суду надійшли додаткові письмові пояснення по справі, відповідно яких сторона позивача зазначає, що первісний кредитор - ПАТ КБ «Надра» не видавав довідки про погашення заборгованості від 10 вересня 2014 року. Цю обставину підтверджує відсутність реєстраційної справи з проведення державної реєстрації припинення іпотеки та обтяження. Відповідачами не спростовано доводи позивача, викладені у позовній заяві, не надано належні та допустимі докази на підтвердження погашення кредитної заборгованості. Зазначає, що на час укладення договору купівлі-продажу відповідач-3 був боржником на підставі рішення суду про стягнення заборгованості, відчужуючи нерухоме майно, на яке могло б бути звернуто стягнення, він повинен був усвідомлювати, що внаслідок таких дій ухиляється від сплати боргу. Також вказує на те, що матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження сплати за оскаржуваними договорами. Вважає, що дії відповідача-3 були недобросовісними та направлені на уникнення звернення стягнення на майно боржника, при цьому правочини були укладені з істотними порушеннями вимог діючого законодавства, а отже звернення з даним позовом є ефективним захистом порушених прав позивача та їх відновлення, що полягають у можливості визнання недійсними оскаржуваних договорів. Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов просить задовольнити. Відповідачі та треті особи в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Оскільки, відповідачі правом на надання відзиву на позовну заяву не скористалися, суд вважає за можливе розглядати справу за наявними матеріалами. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом установлено, що 30 липня 2020 року відповідно до результатів відкритих торгів, оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2020-05-12-000017-b від 22 травня 2020 року між ПАТ КБ «Надра» та ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» був укладений договір № GL48N718070_І_6 про відступлення прав вимоги. За умовами даного договору ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» набуло право вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, зокрема, за кредитними договорами (з додатками, додатковими угодами, договорами про внесення змін та доповнень) № 805/2007/840-ПК/156 від 30 жовтня 2007 року укладеним між [PERSON] та ВАТ КБ «Надра». Відповідно до умов договору іпотеки від 30 жовтня 2007 року [PERSON] було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Установлено, що Печерським районним судом м. Києва 05 квітня 2013 року було винесено рішення по справі № 2-3483/12, яким було стягнуто у, тому числі з [PERSON] , заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 671 782,86 грн. Рішення набрало законної сили та доказів того, що воно виконано матеріали справи не містять. 09 жовтня 2019 року запис про іпотеку припинено та припинено запис про обтяження на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] на підставі довідки про погашення заборгованості, серія та номер 34, яка видана 10 вересня 2014 року ВАТ КБ «Надра». Після припинення запису про обтяження на предмет іпотеки, 17 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Журавльовою Л. М., зареєстрований в реєстрі за № 1159. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 50277488 від 17 грудня 2019 року, номер запису про право власності: 34696717. У подальшому, 07 квітня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Бондаренко Г.О., зареєстрований в реєстрі за № 1014. Право власності було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 57512968 від 07 квітня 2021 року, номер запису про право власності: 41377116. Відповідно до частин перших статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1 Закону України "Про іпотеку", іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх. Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням). Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна). Частиною п`ятою статті 3 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно зі статтею 12 цього Закону, в разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Рішенням Конституційного Суду України від 14 липня 2020 року № 8-р/2020 у справі № 3-67/2019(1457/19) за конституційною скаргою [PERSON] визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини першої статті 23 Закону України «Про іпотеку», та зазначено, що «іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки. Особливістю цього виду забезпечення виконання зобов`язання є те, що обтяження майна іпотекою відбувається незалежно від зміни власника такого майна, тому стосовно кожного наступного власника іпотечного майна виникають ризики настання відповідальності перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов`язання, зокрема звернення стягнення на предмет іпотеки. […] Отже, положення частини першої статті 23 Закону № 898 не порушують розумного балансу між правами та інтересами іпотекодержателя (кредитора) і іпотекодавця (набувача іпотечного майна). До того ж факт обізнаності набувача іпотечного майна щодо перебування нерухомого майна в іпотеці не має істотного значення, адже відчуження предмета іпотеки іпотекодавцем за згодою або без згоди іпотекодержателя жодним чином не припиняє іпотеки. Водночас набувач іпотечного майна, до відома якого не доведено інформацію про те, що нерухоме майно є предметом іпотеки, володіє достатніми засобами юридичного захисту, передбаченими чинним законодавством України, у разі порушення його конституційного права власності, а також вимог закону при вчиненні правочину». Відповідно до статті 24 Закону України «Про іпотеку», відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Іпотекодержатель зобов`язаний письмово у п`ятиденний строк повідомити боржника про відступлення прав за іпотечним договором і права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У постанові від 15 вересня 2022 року справа №910/12525/20, Велика Палата Верховного Суду дійшла до наступних висновків: "..... якщо в Державному реєстрі зареєстроване припинення права іпотеки, то повторна реєстрація права іпотеки на підставі договору іпотеки без згоди власника майна є протиправною. За загальним правилом частини першої статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання майном належать саме власнику. Укладаючи договір іпотеки, власник фактично надає згоду і на державну реєстрацію права іпотеки на підставі договору іпотеки, але така згода стосується саме первісної реєстрації, а не наступної реєстрації після реєстрації припинення іпотеки. Отже, за відсутності згоди власника майна на повторну державну реєстрацію права іпотеки її можна здійснити тільки на підставі судового рішення...". Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у пункті 9.8 постанови від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 зазначила, що у випадку, якщо позивач вважає, що іпотека є та залишалася чинною, належним способом захисту було б звернення позивача з вимогою про визнання права іпотекодержателя стосовно іпотечного майна. Після набрання чинності рішенням суду у разі задоволення такого позову до відповідного державного реєстру має бути внесений запис про іпотекодержателя. При цьому, Велика Палата Верховного Суду вважає, що у справі про визнання права іпотекодержателя позивач не позбавлений права доводити недобросовісність кінцевого набувача предмета іпотеки. Верховний Суд у постанові від 23 лютого 2022 року у справі № 357/10067/20, досліджуючи питання про належний спосіб захисту у подібних правовідносинах, прийшов до наступного висновку: "..... Виходячи з обставин справи, що переглядається, якщо позивач вважає себе іпотекодержателем та вважає, що його право іпотекодержателя порушене, належним способом захисту є звернення до суду з вимогою про визнання права іпотекодержателя, а не оспорення підстав набуття іншими особами прав на предмет іпотеки". Цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17. Підсумовуючи все вищевикладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що в даному випадку ефективним способом захисту, який забезпечить захист прав позивача, є звернення до суду з позовом про визнання права іпотекодержателя на спірну квартиру за позивачем. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). З огляду на викладене, з урахуванням наведених сторонами обґрунтувань, та наданих доказів, які містять матеріали справи, а також релевантної практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, правозастосовного до спірних правовідносин законодавства України, суд приходить до висновку, що позивач при зверненні до суду обрав неналежний спосіб захисту, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, судові витрати несе позивач відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed