Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

\~ \~ \~ \~На підставі частини 6 статті 259 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) в судовому засіданні 10 жовтня 2024 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення. 25\~вересня 2023\~року [PERSON] \~звернулась до\~суду з\~позовом до\~ [PERSON] \~з вимогою\~про розірвання\~шлюбу між\~сторонами,\~який зареєстровано\~21\~вересня 2019\~року у\~Самбірському міському\~відділі державної\~реєстрації актів\~цивільного стану\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Львівській\~області,\~відповідний актовий\~запис №242.\~Позивач вказала,\~що від\~даного шлюбу\~сторони мають\~двох спільних\~неповнолітніх дітей\~ сина\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~та доньку\~ [PERSON] ,\~ [INFO] .\~Позивач вважає\~одруження з\~відповідачем невдалим\~через різні\~погляди на\~сімейне життя\~та відсутність\~взаєморозуміння,\~у зв`язку\~з чим\~з початку\~2022\~року подружжя\~припинило шлюбні\~відносини,\~з вказаного\~часу сторони\~проживають окремо\~один від\~одного та\~не ведуть\~спільне господарство.\~За таких\~обставин позивач\~вимушена була\~звернутися до\~суду із\~відповідним позовом,\~посилаючись на\~те,\~що подальше\~спільне життя\~з відповідачем\~і збереження\~шлюбу є\~неможливим,\~оскільки суперечить\~їх інтересам. Також, позивач прохала залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Крім того, позивач в заяві вказала, що відповідач припинив надання матеріальної допомоги на утримання спільних дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , неповнолітні діти знаходиться на її утриманні,\~угоди про\~добровільну сплату\~аліментів між\~сторонами не\~досягнуто,\~тому [PERSON] \~просить суд\~ухвалити рішення,\~яким стягнути\~з відповідача\~ [PERSON] \~на її\~користь аліменти\~в твердій\~грошовій сумі,\~а саме\~по 5000\~грн.\~00\~коп.\~на утримання\~кожної дитини\~щомісячно,\~починаючи стягнення\~з дня\~подачі заяви\~і до\~досягнення дітьми\~повноліття (а.с.1-3).\~ Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 12 грудня 2023 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення виявлених недоліків (а.с.15). Ухвалою суду від 19 лютого 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті з повідомленням осіб без їх виклику на 28 березня 2024 року об 11 год. 00 хв., який було відкладено у зв`язку із відсутністю відомостей про вручення відповідачу повідомлення про розгляд справи та судових документів на 17 червня 2024 року о 10 год. 00 хв., котре не відбулося через перебування головуючого судді у відпустці. В подальшому розгляд справи по суті було призначено на 09 липня 2024 року о 09 год.00 хв. (а.с.20,26,30-31). При цьому, 13 червня 2024 року через канцелярію суду відповідач [PERSON] подав заяву з проханням надати подружжю строк для примирення без зазначення терміну такого, повідомивши судові про бажання зберегти сім`ю (а.с.29). Ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09 липня 2024 року клопотання відповідача [PERSON] задоволено, надано подружжю [PERSON] та [PERSON] строк для примирення два місяці, тобто до 09 вересня 2024 року. Провадження у цивільній справі зупинено до закінчення строку для примирення, визначеного судом (а.с.34-35). Разом з тим, після закінчення строку для примирення, визначеного судом, ухвалою Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 10 вересня 2024 року поновлено провадження у справі та розгляд справи по суті призначено на 10 жовтня 2024 року о 10 год. 00 хв. (а.с.38). Позивач[PERSON] про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.40 зворотна сторона), заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавала. Разом з тим, у відповідних письмових заявах, поданих нею до суду 19 лютого 2024 року та 10 жовтня 2024 року, зазначила, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі, прохала їх задовольнити та провести розгляд справи без її участі на підставі наявних в матеріалах справи доказів (а.с.23,41). Відповідач [PERSON] про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.40), заяву із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження або клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін не подавав, правом подати відзив на позовну заяву не скористався. Крім того, після поновлення провадження у справі у зв`язку із закінченням строку для примирення, визначеного судом, додаткових заяв та клопотань з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Виходячи з положень ч.5 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи те, що справа призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вирішив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній матеріалів. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10. Суд, з`ясувавши позицію позивача, викладену у позовній заяві, а також у відповідних додаткових письмових заявах, поданих нею до суду, дослідивши наявні в матеріалах справи докази та надавши їм належну оцінку, вважає, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до положень частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні обставини у справі та відповідні їм правовідносини. Із свідоцтва\~ про шлюб вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 21 вересня 2019 року у Самбірському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, про що 21 вересня 2019 року складено відповідний актовий запис №242 (а.с.4). Від даного шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.8,9). З письмових пояснень позивача та матеріалів справи вбачається, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося через різні погляди на сімейне життя та відсутність взаєморозуміння, у зв`язку з чим з початку 2022 року подружжя припинило шлюбні відносини, з вказаного часу сторони проживають окремо один від одного та не ведуть спільне господарство. При цьому, позивач вважає подальше спільне життя і збереження шлюбу між ними неможливим і недоцільним (а.с.1-3,5,6,23,41). Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] , не заперечуючи проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, правом подати відзив на позовну заяву не скористався. У відповідній письмовій заяві, поданій ним до суду 13 червня 2024 року, зазначив про бажання зберегти шлюбні відносини (а.с.29). Згідно положень статті 111 Сімейного кодексу України (далі СК України) суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Після наданням судом подружжю строку для примирення позивач [PERSON] письмово прохала позов задовольнити та наполягала на розірванні шлюбу (а.с.41). Разом з тим, після поновлення провадження у справі у зв`язку із закінченням строку для примирення, визначеного судом, від відповідача [PERSON] будь-яких заяв та клопотань з процесуальних питань, у тому числі клопотань про надання подружжю додаткового строку для примирення, до суду не надходило, чи будь-яких заперечень проти позову з посиланням на відповідні докази відповідач не подавав. Відтак, вказане свідчить про те, що сторони не примирились та не виявили бажання зберегти подружні відносини. Таким чином, на переконання суду, відповідач [PERSON] вищезазначені обставини у справі не оспорював, фактично їх визнав, тому у відповідності до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України такі обставини не підлягають доказуванню. Спору про поділ спільного майна подружжя та визначення місця проживання неповнолітніх дітей між сторонами на час розгляду даної справи немає. \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. \~ \~ \~ \~ Згідно ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За такої сукупності обставин у справі суд дійшов висновку, що причини, які спонукали позивача [PERSON] на розірвання шлюбу, є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу між ними є неможливим, воно суперечить інтересам кожного з подружжя, а тому позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Згідно зі ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] як особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с.4), у п.3 позовної заяви прохала залишити їй після розірвання шлюбу прізвище « [PERSON] ». Виходячи з наведеного, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу позивачу [PERSON] залишити прізвище «[PERSON] ». Також судом встановлено та не оспорюється відповідачем, що від даного шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані та проживають разом з матір`ю позивачем [PERSON] за адресою:[ADDRESS] (а.с.1-3). З письмових пояснень позивача та з матеріалів справи вбачається, що неповнолітні діти знаходяться на утриманні позивача. Відповідач добровільно не надає матеріальну допомогу на утримання спільних неповнолітніх дітей, хоча зобов`язаний та має можливість надавати таку допомогу, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто (а.с.1-3,23,41). За змістом\~ст.51 Конституції України\~дитинство являється об`єктом охорони держави. \~ \~ \~ \~Відповідно до чч.1,2 ст.27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~ \~ \~ \~Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, чч.7,8 ст.7 Сімейного кодексу України (далі СК України), при вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. \~ \~ \~ \~Частина перша статті 18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до стст.180,181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Судом встановлено, що відповідач в порядку, визначеному законодавством України, від обов`язку утримувати сина не звільнений, угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не укладено. Згідно ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи, що відповідач перебуває у працездатному віці, відомостей про наявність у відповідача інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, дружини, дітей на утриманні в матеріалах справи не має, суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання спільних неповнолітніх дітей. При цьому, відповідач не надав суду докази добровільного надання допомоги на утримання дітей, не довів та не обґрунтував свою неспроможність сплачувати аліменти, а також не спростував доводи, зазначені у позовній заяві, тому аліменти на утримання малолітніх дітей підлягають стягненню з нього в примусовому порядку. Положеннями ч.1,ч.6 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями статей 183,\~184 СК України\~передбачено, що за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до\~Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік»\~розмір прожиткового мінімуму для дітей віком до 6 років з 01 січня 2024 року становить 2563 грн. 00 коп., а для дітей віком від 6 до 18 років\~- 3196 грн. 00 коп.. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ Позивач просить стягувати з відповідача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. 00 коп. на кожну дитину щомісячно. Однак позивач не обґрунтувала вказаний розмір аліментів, не надала доказів, які б підтверджували можливість відповідача сплачувати аліменти саме в такому розмірі. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Разом з тим, враховуючи, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд прийшов до висновку, що на користь позивачки з відповідача слід стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 3000 грн. 00 коп. на кожну дитину щомісяця до досягнення дітьми повноліття. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги обставини, зазначені в ч.1\~ст.182 СК України, у тому числі відсутність у відповідача інших документально підтверджених утриманців, тому вважає, що аліменти у вказаному розмірі є гарантованими, справедливими, розумними та необхідними для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Сплата аліментів у зазначеному розмірі здатна забезпечити необхідний життєвий процес та розвиток дітей та, на переконання суду, не буде непомірним тягарем для відповідача. За наведених обставин позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню. Згідно ч.1\~ст.191 України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. \~ \~ \~ \~Беручи до уваги викладене та той факт, що кожен з батьків повинен виконувати свій обов`язок з утримання дитини належним чином та у рівній мірі нести витрати на дітей, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача аліментів у твердій\~грошовій сумі\~в розмірі\~3000\~грн.\~00\~коп.\~на кожну\~дитинущомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, починаючи стягнення з 25 вересня 2023 року, тобто з моменту звернення позивача до суду, на користь матері [PERSON] , що на думку суду буде достатнім та справедливим розміром аліментів. \~ \~ \~ \~ Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] питання розподілу судових витрат, сплачених за подання позовної заяви про розірвання шлюбу, не ставилось. Разом з тим, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави сума судового збору у розмірі, визначеному на день подання позову, а саме в розмірі 1073 грн. 60 коп. за пред`явлення до суду позовної вимоги про стягнення аліментів, від сплати якої позивач [PERSON] була звільнена на підставі\~п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI (із змінами та доповненнями). На підставі викладеного,

Outcome: partial