Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Позивачка звернулась до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона з відповідачем з 10.10.2015 по 08.07.2022 перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано. В період вказаного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] . Після фактичного припинення сумісного проживання з відповідачем вона виховує дитину сама, працює, матеріально забезпечує, займається його моральним та фізичним розвитком. Відповідач проти цього не заперечував та мав можливість безперешкодно бачитись з сином, виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідач несистематично надавав сину матеріальну допомогу на задоволення його потреб. З листопада 2021 року позивачка разом із малолітнім сином мешкала за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї та реєстрацією місця проживання та актом обстеження умов проживання від 31.03.2023 року, яким встановлено, що умови проживання дитини відповідають санітарно-гігієнічним нормам, а також те, що для виховання та розвитку дитини створені всі умови проживання. Як зазначає позивач, визначення місця проживання дитини з матір`ю буде відповідати інтересам дитини. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2023 провадження по справі закрито за вісутністю предмету спору. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.11.2023 ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.06.2023 -скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с.254-255 т.1, 51-53 т.2). Ухвалою судді від 18.12.2023 справу прийнято до провадження судді Чудопалової С.В. та призначено піджготовче судове засідання(а.с.69). Ухвалою суду від 8.03.2024 залучено Службу у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації(адреса місця знаходження: 02160, м. Київ, Харківське шосе, буд. 4А) у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору та зобов`язано надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору між батьками щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] та можливість і доцільність проживання дитини разом з матір`ю. Ухвалою суду від 18.09.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено до розгляду. Представник позивача адвокат Чмух Ю.В та позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надавши заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Неодноразово долучали до матеріалів справи письмові пояснення, в яких зазначали, що на даний час позивачка разом з сином змінили адресу проживання, долучили акт обстеження умов проживання №44 від 21.03.2023 [PERSON] , та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . На зсіданні комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації прийнято висновок про доцільність проживання дитини разом з матір`ю, Розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 19.04.2024 №288 було визначено способи участі батька у вихованні дитини, визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином щовівторка та щочетверга з 18.30 год. до 20.00 год.; щосуботи - з 16.00 год до 20.00 год., протягом двох місяців у присутності матері дитини [PERSON] , а далі без її присутності, яке оскаржувалося позивачкою. Важає, що відповідач своїми діями створює перешкоди у нормальному розвитку дитини, в тому числі неможливості в оздоровленні дитини за кордоном. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, просив у задоволені позовних вимог відмовити, оскільки він вважає, що відсутній предмет спору, так як фактично не заперечує щодо проживання сина разом з матір`ю. Представники третьої особи Служба у справах дітей Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області та Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явилися, надали суду заяви, в яких просили суд проводити розгляд справи у їх відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, з наступних підстав. Як наголошує ч.1, ст.51 Конституції України кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 10.10.2015 року по 08.07.2022 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду розірвано, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровськогог районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №217 та рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області (Т-1, а.с.192, 210-211). Сторони у справі є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , видане Дарницьким районним у місті Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1744(Т-1, а.с. 193). Після припинення сімейних відносин, сторони проживають окремо, син залишився проживати із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини сторони не оспорюють, а відтак приймаються судом до уваги. Позивачка є власником будинку [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 29.01.2020 року, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (Т-2, а.с.19). Згідно довідки про склад сім`ї №270 від 17.03.2023, у будинку за адресою: [ADDRESS] ,зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , (Т-2,а.с.95). Відповідно до витягу №2023/002245398 та №2023/002245378, наданих Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 15.03.2023, [PERSON] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані з 10.02.020 року за адресою: [ADDRESS] (Т-2, а.с.97-98). Актом обстеження умов проживання №44 від 21.03.2023 проведено обстеження умов проживання [PERSON] , та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Квартира усіма комунікативними зручностями, санітарно-гігієнічний стан добрий, дотримано. Облаштовано куточок для проведення довкілля, облаштоване місце для сну, розвиваючими іграми, книгами, одяг та взуття в достатній кількості(Т-2, а.с. 99). Згідно висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 17.04.2024 № 103-3074, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Розпорядженням Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №288 від 19.04.2024 про визначення способів участі батька у вихованні дитини, визначено участь батька [PERSON] у вихованні малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у формі спілкування з малолітнім сином щовівторка та щочетверга з 18.30 год. до 20.00 год.; щосуботи - з 16.00 год до 20.00 год., протягом двох місяців у присутності матері дитини [PERSON] , а далі без її присутності, яке оскаржувалося позивачкою. Отже, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення вказаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Як констатовано ч.1-3, ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За правилами ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Як регламентовано ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Частина 2 цієї статті наголошує, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За правилами ч.1-2 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 14.02.2019 у справі № 377/128/18: «Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства» наголошує, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, однак предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Із системного тлумачення статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, частин другої та третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», слідує, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Відповідно до Стаття 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.( стаття 155 СК України). Отже, батьки дитини не тільки мають право на виховання дитини та й обов`язок виховувати дитину у атмосфері поваги до її прав, її людської гідності, в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї родини , сім`ї, свого народу та Батьківщини. За змістом статей 160-161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, а місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Поведінка батьків, їх авторитет відіграє суттєву роль у вихованні дитини, адже дитина не має самостійного досвіду соціальної поведінки, а тому успадковує досвід і поведінку авторитетних для неї батьків. Крім того, за положеннями статті 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров`я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Особа, яка самочинно змінила місце проживання малолітньої дитини, зобов`язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому, з ким вона проживала.». Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи належність, допустимість, а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що позивач має постійне житло у м. Києві, створила належні умови для проживання дитини, дитина перебуває на утриманні та вихованні матері, що визнається відповідачем, та врахувавши вік дитини, а також ту обставину, що батькові згідно розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації №288 від 19.04.2024 визначено спосіб участі у вихованні сина та відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем, тобто матір`ю дитини, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визначення місця проживання з матір`ю підлягають задоволенню. Відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору, оскільки при зверненні до суду позивачем не надано доказів сплати судового збір, тому з відповідача на користь держави повинно бути стягнуто судовий збір.

Outcome: approved