Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом до [PERSON] ,\~яка дії\~в інтересах\~неповнолітньої дитини\~ [PERSON] ,посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2023 року, належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. Зазначила, що з змісту договору купівлі-продажу від 14 липня 2023 року вбачається, що на час укладення вказаного договору в квартирі [ADDRESS] , відсутні малолітні, неповнолітні та непрацездатні особи чи обмежено дієздатні особи, які мають право на користування вказаної квартири. Вказувала, що у лютому 2024 року з змісту довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб №ІІІ -39347 від 20 лютого 2024 року їй стало відомо, що в квартирі [ADDRESS] , з 18 лютого 2008 року зареєстрований, але не проживає неповнолітній [PERSON] , [INFO] . За місцем\~реєстрації неповнолітнього [PERSON] ,\~ [INFO] ,особистих речей останнього немає. Стверджувала, що відповідачка є рідною матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , яка не заперечує, що її син проживає разом з нею за її місцем реєстрації: [ADDRESS] , та не проти зняття сина з реєстрації в квартирі [ADDRESS] , але не може цього зробити, оскільки знаходиться за кордоном. Позивачка зазначила,\~що реєстрація неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] , порушує її права, як власника квартири. Вважає, що оскільки неповнолітній [PERSON] ,\~ [INFO] ,в спірній квартирі не проживає і дана квартира не є його місцем проживання або перебування, то він повинен бути визнаний особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності. Посилаючись на\~порушення своїх\~прав,\~оскільки реєстрація неповнолітнього\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,порушує її права, як власника квартири, позивачка просила суд визнати неповнолітнього [PERSON] ,\~ [INFO] ,таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 березня 2024 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 21). Ухвалою суду від 22 серпня 2024 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 44). Позивачка та її представник, діюча за ордером від 06 березня 2024 року, в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 4, 5, 33, 40, 58). Відповідачка, яка дії в інтересах\~неповнолітнього [PERSON] ,\~ [INFO] ,в судове засідання не з`явилась, про дату, час і місце судового засідання повідомлялась, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про визнання позовних вимог та просила суд розглянути справу за її відсутністю (а.с. 56, 57). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07 липня 1989 року Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain). Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що на зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. серед іншого «Гуржій проти України», заява № 326/3, 01 квітня 2008 року, «Олександр Шевченко проти України», № 8771/02, § 27, 26 квітня 2007 року). Поряд з цим, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України» № 16652/04). Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»). У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відомості про розгляд справ (залишення позову без руху, повернення позовної заяви, дані про відкриття провадження та дати призначення справи до розгляду) публікуються на офіційному веб-сайті Малиновського районного суду м. Одеси у відповідності до Рішення ради суддів загальних судів № 12 від 28 лютого 2013 року «Про організацію роботи з інформаційного наповнення і функціонування офіційних веб-сайтів загальних судів на офіційному веб-порталі судової влади України» та відправлено до ЄДРСР. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачці на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 14 липня 2023 року, належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 43,1 кв.м., житловою площею 27,7 кв.м. (а.с. 13-15). 14 липня 2023 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] зареєстровано в Державному реєстру речових прав, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав (а.с. 17). Зі змісту п. 5 договору купівлі-продажу від 14 липня 2023 року вбачається, що на час укладення договору в квартирі [ADDRESS] , відсутні малолітні, неповнолітні та непрацездатні особи чи обмежено дієздатні особи, які мають право на користування вказаної квартири. Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , з 18 лютого 2008 року зареєстрований але не проживає неповнолітній [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджуєтьсядовідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб №ІІІ -39347 від 20 лютого 2024 року (а.с. 16). З матеріалів справи вбачається, що відповідачка по справі є рідною матір`ю неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 12). Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №485287 від 11 березня 2024 року (а.с. 20). Встановлено,\~що неповнолітній\~ [PERSON] ,\~ [INFO] в\~квартирі [ADDRESS] не\~проживає,\~а проживає\~разом з\~матір`ю за\~адресою: [ADDRESS] . Статтею 41\~Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст.\~47\~Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено,\~що відповідачка,\~яка діє\~в інтересах неповнолітнього\~ [PERSON] ,\~ [INFO] \~та неповнолітній\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,не є членами сім`ї позивачки [PERSON] . Суд вважає, що оскільки на час розгляду справи неповнолітній [PERSON] ,\~ [INFO] ,досяг 16 років, то він має право самостійно приймати рішення стосовно місця свого проживання. Оскільки, неповнолітній [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~проживає разом\~з відповідачкою\~заадресою: [ADDRESS] , то це є його місцем постійного проживання. Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Місце проживання неповнолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю. Відповідно до частини третьої статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями статті 29 ЦК України, зокрема, її частиною другою, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи неповнолітній [PERSON] , [INFO] втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] , а тому позовні вимоги, підлягають задоволенню. Відповідачкою по справі до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідачка також розпорядилися на власний розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейським судом з прав людини зазначено, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1211,20 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).

Outcome: approved