Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Коломийської міської ради, про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування, а саме житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 19 червня 2024 року суд відкрив провадження у справі, призначив підготовче судове засідання та витребував матеріали спадкової справи. 29 липня 2024 року підготовче провадження у справі було закрите і справу було призначено до розгляду по суті на 11 жовтня 2024 року. Стислий виклад позицій учасників справи. Аргументи позивача. ЇЇ бабуся [PERSON] померла [INFO] після смерті якої відкрилася спадщина за заповітом на вищевказане майно. Позивачка з метою оформлення спадщини після смерті її баби звернулась до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, але в отриманні такого свідоцтва щодо майна її чоловіка, нотаріус відмовив, оскільки у спадкоємиці відсутній правовстановлюючий документ з державною реєстрацією права власності. У зв`язку із чим позивач просить суд визнати, за нею в порядку спадкування право власності на зазначене спадкове майно. Позиція відповідача. Подали клопотання в якому просили розглядати справу без їх участі. Оцінка суду щодо фактів. [INFO] народився [PERSON] , батьками якого, згідно свідоцтва про народження, були [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). 01 березня 1969 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] (вона ж [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 13). [INFO] народилася [PERSON] батьками якої, згідно свідоцтва про народження були [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). 23 листопада 1953 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 14). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої, згідно свідоцтва про народження, були [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). 05 грудня 1981 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 6). [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої, згідно свідоцтва про народження, були [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). [INFO] [PERSON] одержав право власності на житловий будинок, що за адресою [ADDRESS] , що стверджується свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок, виданого виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 268 від 12.12.1990 року та випискою з інвентаризаційних матеріалів (а.с 19,20). 09 серпня 1994 року з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] помер (а.с.18). 11 листопада 1999 року з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] померла (а.с.15). 22 вересня 2008 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 6). 20 вересня 2019 року [PERSON] склала заповіт, яким все її майно, майнові права та обов`язки які належать їй на момент складання заповіту, а також майно, майнові права та обов`язки, які належатимуть їй у майбутньому заповіла [PERSON] , [INFO] (а.с. 74). 31 жовтня 2019 року з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] помер (а.с.17). 31 грудня 2022 року з огляду на свідоцтво про смерть, [PERSON] померла (а.с.16). За даними обласного комунального підприємства «Коломийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» (виписки з інвентаризаційних матеріалів), а також технічного паспорту, житловий будинок та господарські будівлі, розташовані у [ADDRESS] , мають такий склад: житловий будинок (літера за планом - А); літня кухня (літера за планом Б); сарай (літери за планом Г,Д,З); вимощення (літера за планом - І); колодязь (літера за планом №1); огорожа (літера за планом - №2-3). Разом з цим відповідно до вищевказаної виписки зазначений житловий будинок належав [PERSON] , який був головою колгоспного двору (а.с. 20,21-28). Водночас, за даними довідки Королівського старостинського округу, станом на 01 липня 1990 року в колгоспному дворі (у [ADDRESS] ) були зареєстровані [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] , яка померла [INFO] , [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка помела 31.12.2022 року (а.с. 29). Постановою від 14 березня 2024 року, приватний нотаріус Григорець В.М. відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом зокрема на житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , оскільки у спадкоємиці відсутній правовстановлюючий документ з державною реєстрацією права власності (а.с.33). Оцінка суду щодо правовідносин учасників. Із встановлених обставин вбачається вступ позивача у цивільно-правові відносини щодо власності в межах яких, виник спір щодо набуття позивачем права власності на нерухоме майно, у порядку спадкування, на яке претендує відповідач. Оцінка суду щодо права позивача. Положеннями статті 41 Конституції України гарантується право кожного володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (який набув чинності для України 11 вересня 1997 року) також передбачає право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. З огляду на положення частини 1 статті 181 та 182 Цивільного кодексу України, житловий будинок та господарські будівлі і споруди, розташовані у [ADDRESS] , слід розглядати як нерухому річ, право власності на яку, а також його виникнення, перехід і припинення підлягає державній реєстрації. Законом, який регулює відносини пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року №1952-IV. Статтею 3\~цього закону\~передбачено,\~що державна\~реєстрація прав\~є обов`язковою,\~інформація про\~права на\~нерухоме майно\~підлягає внесенню\~до Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно.\~Проте,\~частиною 4\~цієї статті\~гарантується,\~що права\~на нерухоме\~майно,\~що виникли\~до 01\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1)\~реєстрація таких\~прав була\~проведена відповідно\~до законодавства,\~що діяло\~на момент\~їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. А тому, суд відзначає наступне. З огляду на положення частини 1 статті 120 та частини 1 статті 112 ЦК Цивільного кодексу Української Радянської Соціалістичної Республіки (який діяв на території нинішньої України з 01 січня 1964 року до 01 січня 2004 року, а тому підлягає застосуванню, - надалі за текстом ЦК УРСР), майно колгоспних дворів належало його членам на праві сумісної власності, а членами дворів могли бути два і більше громадян. При цьому, в силу положень вказаного ЦК УРСР та «Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР» (що була затверджена Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та діяла по 19 січня 1996 року), на той час законодавство не передбачало обов`язкової реєстрації прав власності на майно колгоспних дворів. Проте одним із документів, який в силу положень пункту 7 Розділу ІІ зазначеної Інструкції та додатку до неї вважався правовстановлюючим, було свідоцтво про право особистої власності на домоволодіння, під яким розумілось два і більш будинків з приналежними до них надвірними будівлями (чи без таких), що розташовані на одній земельній ділянці під одним порядковим номером по вулиці, провулку, площі. А встановлені судом факти прямо вказують на те, що майно колгоспного двору, в якому головою був: [PERSON] належало виключно йому на праві власності та являло собою домоволодіння, що складалось з житлового будинку (літера за планом - А); літня кухня (літера за планом - Б); сарай (літери за планом Г,Д,З); вимощення (літера за планом - І); колодязь (літера за планом №1); огорожа - (літера за планом - №2-3). Тож суд одразу констатує, що він вважає встановленим факт належності [PERSON] (який помер [INFO] ) свідоцтва про право власності на житловий будинок, що виданий 06.02.1991 року виконкомом Коломийської районної ради на підставі рішення № 268 від 12.12.1990 року, щодо житлового будинку та господарських будівель і споруд, розташованих у [ADDRESS] . І також суд констатує, що йому не надано будь-яких доказів того, що набуте [PERSON] , право власності на зазначене майно колгоспного двору було припинено будь-яким чином до 15 квітня 1991 року (а.с.1-106). За правовою конструкцією статті 549 ЦК УРСР (який діяв на момент смерті [PERSON] ) вважалось, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. А за ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. І з огляду на встановлені обставини у цій справі, після смерті [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] (яка померла [INFO] ) та [PERSON] (яка помела [INFO] ), успадковували право власності [PERSON] по черзі, оскільки вступали у фактичне користування і володіння майном, а остання проживала постійно проживала разом із спадкодавцем на момент смерті. Судом також встановлено, що позивач подала приватному нотаріусу Григорець В.М. за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , оскільки останньою було складено на її ім`я заповіт на все її майно, а тому суд вважає, що саме позивач дійсно стала єдиним спадкоємцем права на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами і відповідно саме вона успадкувала це право ставши одноособовим його власником, яке не визнає нотаріус і на яке претендує відповідач. Тож, вказане право позивача підлягає судовому захисту. З огляду на положення частини третьої статті 8, частини четвертої статті 13 та частини першої статті 55 Конституції України, держава гарантує будь-якому суб`єкту права власності можливість звернутись до суду за захистом цього права. А згідно з статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, у спосіб, визначений законами України. Тож суд враховує, що в силу пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способом захисту цивільного права може бути і його визнання судом. При цьому, з огляду на положення статті 392 цього ж кодексу, позов про визнання права власності може бути подано власником майна, якщо це право не визнається будь-якою іншою особою. Отже враховуючи викладене, та те, що на право приватної власності позивача претендує відповідач, у випадку не прийняття нею спадщини або не визнання цього судом, обраний позивачем спосіб захисту слід визнати належно обраним, а позовні вимоги доведеними, і тому такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином,\~

Outcome: approved