Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Рух справи 27.02.2024 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшла вказана позовна заява, датована 26.02.2024, за підписом представника позивача - адвоката Педенка Є.М. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить: - розірвати договір оренди квартири від 01.09.2019 з дати 01.09.2023 (вважаючи 31.08.2023 останнім днем дії договору); - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість з орендної плати та комунальних послуг станом на 31.08.2023 з урахуванням інфляції у сумі 298 450,57 грн з яких 201 498,89 грн - основна сума боргу та 96 951,68 - інфляційне збільшення; пеню за прострочення сплати орендної плати за договором оренди у сумі 378 983,52 грн, з яких 201 498,89 грн - 100% заборгованості з орендної плати та комунальних послуг, а також 177 484,64 грн - відсотки, нараховані на суму заборгованості із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у відповідні періоди, а загалом - 677 434,09 грн. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.02.2024 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Судом в порядку ч.ч. 6, 8 ст. 187 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 08.03.2024 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 05.07.2024 суд перейшов до розгляду даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, для розгляду справи призначив судове засідання на 12.09.2024. У судовому засіданні 12.09.2024 оголошувалась перерва до 17.10.2024. При цьому, відповідач у справі повідомлявся про дату, місце та час судового засідання шляхом направлення судової повістки на адресу реєстрації, а також розміщення оголошень на офіційному сайті судової влади. У судові засідання, призначені на 12.09.2024, 17.10.2024 з`явився тільки представник позивача, який доводи та вимоги позовної заяви підтримав, просив її задовольнити. Під час судового розгляду справи здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 247 ЦПК України. Доводи позову В обґрунтування позову вказується, що [PERSON] належить квартира [ADDRESS] ( [PERSON] ) на праві приватної власності. Зазначається, що 01.08.2019 позивач уклала Договір найму (оренди квартири) із [PERSON] , предметом якого відповідно до п. 1.1 Договору від 01.08.2019 стала квартира [ADDRESS] . Зауважується, що даний Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.07.2020 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором. Звертається увага на те, що відповідно до п. 4.1 Договору за користування об`єктом оренди орендар вносить щомісячну плату в розмірі 14 900,00. Орендна плата за поточний місяць вноситься авансом до 5 числа цього місяця. Крім того, вказується, що відповідно до п. 4.2 Договору орендна плата сплачується готівкою за місцем знаходження об`єкту оренди, в строк визначений п. 4.1. Договору. У разі прострочення сплати орендної плати більше ніж на 10 календарних днів, орендар сплачує пеню у розмірі 10% від орендної плати за кожний наступний день такого прострочення, при цьому в орендодавця виникає право достроково розірвати даний договір. Зі слів позивача, перший раз орендарем було допущено порушення строків сплати орендної плати у вересні 2020, а саме: замість передбаченої договором строку сплати орендної плати за вересень 2020 та комунальних платежів за серпень 2020 до 05.09.2020, орендарем в особі своєї дружини [PERSON] черговий платіж було сплачено лише 21.11.2020. У подальшому, як стверджується у позові, орендар регулярно допускав прострочення сплати орендної плати та комунальних платежів та постійно мав заборгованість із цих платежів. За твердженнями позивача, внаслідок неналежного виконання наймачем умов Договору найму (оренди) житла у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість за комунальні послуги та за користування житлом (орендна плата) у розмірі 677 434,09 грн. Як на правову підставу позовних вимог позивач посилається на приписи ст.ст. 526, 627, 610, 611, 631, 651, 764, 783, 785, 810-812, 820, 815 Цивільного кодексу України. Щодо правової позиції відповідача Відзив на позовну заяву не надійшов. Судом в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача. За змістом довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА, відповідач - [PERSON] , [INFO] , з 05.04.1996 по 19.05.2021 був зареєстрований за адресою [ADDRESS] (а.с. 28). За змістом ч. 11 ст. 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. За змістом ч.ч. 6, 7 ст. 128 ЦПК України судова повістка …> надсилається …> разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням …> за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. У разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, який на законних підставах постійно або тимчасово проживає на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати або зареєструвати його. Згідно з п. 5 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 № 265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його. За змістом п. 4 вказаного Порядку особа може задекларувати/зареєструвати своє місце проживання (перебування) лише за однією адресою. У разі коли особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює декларування/реєстрацію місця проживання (перебування) за однією з таких адрес за власним вибором. За адресою задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Судова кореспонденція є офіційною, тому повинна надсилатися саме за адресою зареєстрованого місця проживання або, як виняток, на адресу, зазначену самим учасником справи - адресатом (ч. 6 ст. 128 ЦПК України). Суд направляв на зареєстровану адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження з копіями позовної заяви та доданих до неї документів. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Відповідач кореспонденцію суду не отримав, а листи повернулися до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 44, 48, 62, 69). Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23). Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Вживаючи всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача, суд робив оголошення для відповідача про розгляд даної справи на офіційному сайті судової влади (а.с. 43, 57, 68). Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу. Це передбачено п.п. 108, 109 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270. Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою. Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи. Відповідно до ч. 9 ст. 130 ЦПК України особа, яка відмовилася одержати судову повістку, вважається повідомленою. Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (за останнім відомим зареєстрованим місцем проживання а також шляхом оголошення через сайт судової влади), незалежно від того чи отримав відповідач адресовану йому кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України). Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Як вбачається з копії свідоцтва про право власності на квартиру серії [NUMBER] (892-С/КІ) від 26.06.2002, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 74). Рішення Київської міської ради від 08.09.2022 № 5439/5480 «Про перейменування вулиці Волгоградської в Солом`янському районі міста Києва» перейменовано [ADDRESS] на [ADDRESS] (https://kmr.gov.ua/sites/default/files/5439-5480.pdf). До матеріалів справи долучено копії договору оренди квартири від 01.08.2019, укладеного між [PERSON] (Орендодавець) та [PERSON] (Орендар) /а.с. 7-9/, з якої вбачається, що підпис [PERSON] замальовано та наявна відмітка «Виправленому вірити». Відповідно до п. 1.1 Договору орендодавець передає, а орендар приймає, у відповідність до умов даного договору, у тимчасове платне користування житлове приміщення - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (об`єкт оренди, квартира). Загальна площа об`єкту оренди становиить 79,8 кв.м. (а.с. 7). Згідно з п. 1.3 Договору передача об`єкту оренди орендареві оформлюється актом прийому-передачі. Квартира та майно, що в ній знаходиться вважається фактично перреданими в оренду з моменту підписання акту прийому-передачі, що є невід`ємною частиною цього договору (а.с. 7). У п. 3.1 Договору сторони погодили, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.07.2020 включно, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором (а.с. 7). Договір вважається продовженим на кожний наступний рік, якщо сторони у письмовій формі до закінчення строку оренди домовляться про орендну плату на наступний рік (п. 3.2 Договору, а.с. 7). Відповідно до п. 4.1 Договору за користування об`єктом оренди орендар вносить щомісячну плату в розмірі 14 900,00 грн. Орендна плата за поточний місяць вноситься авансом до 5 числа цього місяця (а.с. 8). У п. 4.2 Договору сторони погодили, що орендна плата сплачується готівкою за місцем знаходження об`єкту оренди, в строк визначений п. 4.1. договору. У разі прострочення сплати орендної плати більше ніж на 10 календарних днів, орендар сплачує пеню у розмірі 10% від орендної плати за кожний наступний день такого прострочення, при цьому в орендодавця виникає право достроково розірвати даний договір (а.с. 8). Розмір орендної плати може переглядатися сторонами не частіше ніж на 1 раз на рік. Протягом дії цього договору зміна орендної плати в односторонньому випадку не допускається (п. 4.3 Договору, а.с. 8). Згідно з п. 5.1 Договору об`єкт оренди передається орендарю та по закінченню строку оренди орендодавцеві на підставі акта приймання-передачі об`єкта оренди, в якому вказується перелік майна, що знаходиться в квартирі, а також показники лічильників на момент передачі її орендареві та по закінченню строку оренди орендодавцеві (а.с. 8). Відповідно до п. 6.1 Договору за невиконання чи неналежне виконання даного договору сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України та цим договором (а.с. 8). На а.с. 9 міститься копія акту приймання-передачу квартири та майна до договору оренди квартири від 01.08.2019, на якій міститься підпис позивача, та замальований підпис відповідача з відміткою «Виправленому вірити». Разом з тим, за твердженнями сторони позивача, відповідний договір оренди фактично був прийнятий обома сторонами до виконання та зобов`язання по ньому сторонами виконувались тривалий час. Як вказує позивач у своєму розрахунку, в період з вересня 2020 року по вересень 2023 року відповідачем в рахунок орендних платежів сплатив позивачу 456 859,56 грн. Як вказувала в ході розгляду справи сторона позивача, частково орендна плата частково здійснювалась відповідачем на картку чоловіка позивача. Так, позивачем до матеріалів справи долучено звіт про транзакції за рахунком № [NUMBER] відкритого на ім`я [PERSON] з 01.01.2023 по 31.08.2023 (а.с. 11-23), зі змісту якого вбачається, що [PERSON] здійснював грошові перекази на вказаний рахунок 13.03.2023 двома платежами у загальному розмірі 41 000,00 грн без призначення платежу (зворотній бік а.с. 17). Крім того, в матеріалах справи міститься копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с. 73), з якого вбачається, що 28.12.2000 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. Згідно з розрахунком позивача за період з вересня 2020 по вересень 2023, основна сума боргу за договором оренди квартири, з урахуванням платежів за оренду та житлово-комунальні послуги відповідача у розмірі 456,859,56 грн, становить 201 498,89 грн (а.с. 4б). До матеріалів справи долучено таблицю індексів інфляції за період з вересня 2020 по серпень 2023 (а.с. 3б), зі змісту якої вбачається, що інфляційне збільшення, нараховане на основну суму боргу складає - 96 951,68 грн. Разом з тим, в матеріалах справи міститься розрахунок пені, яка складає 177 484,64 грн (а.с. 4). Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права За загальним правилом ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором. Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 446/1/22, провадження № 61-12893св22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Невідповідність чи неповна відповідність позовних вимог належному способу захисту не може бути підставою для відмови в позові з формальних підстав, якщо прагнення позивача не викликає сумніву, а позовні вимоги можуть бути витлумачені відповідно до належного способу захисту прав, і якщо таке тлумачення не призводить до порушення процесуальних прав відповідача (зокрема, щодо подання заперечень, надання відповідних доказів тощо) /див. постанову Верховного Суду від 16.02.2024 у справі № 910/10009/22/. Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (провадженн 14-86цс22) у кожній справі за змістом обґрунтувань позовних вимог, наданих позивачем пояснень тощо суд має встановити, якого саме результату позивач хоче досягнути унаслідок вирішення спору. Суд розглядає справи у межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України), але, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим кодексом (п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України). Виконання такого обов`язку пов`язане, зокрема, з тим, що суд має надавати позовним вимогам належну інтерпретацію, а не тлумачити їх лише буквально. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої палати Верховного Суду від 11.10.2023 № 756/8056/19, провадження № 14-94цс21). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом позивач просив суд розірвати договір оренди квартири від 01.09.2019 з 01.09.2023, а також стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати та комунальних послуг з урахуванням пені за прострочення сплати орендної плати за договором оренди та відсотків, нараховані на суму заборгованості із розрахунку подвійної облікової ставки НБУ у відповідні періоди, а загалом - 677 434,09 грн. За договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк (ч. 1 ст. 759 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Предметом договору найму можуть бути майнові права (ч. 2 ст. 760 ЦК України). За найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 762 ЦК України). За користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 762 ЦК України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин). За своєю юридичною суттю договір найму (найму житла) є імперативно оплатним. Оскільки оплатність договору найму (найму житла) має імперативний характер, то сторони договору найму (найму житла) самостійно визначають розмір плати (абз. 1 ч. 1 ст. 762, ч. 1 ст. 820 ЦК) або буде застосовуватися механізм, передбачений в ЦК (абз. 2 ч. 1 ст. 762, ст. 632 ЦК України). Плата за користування майном (ст. 762 ЦК) чи плата за користуванням житлом (ст. 820 ЦК) є тим критерієм, що дозволяє відрізнити договір найму (найму житла) від договору позички (ст. 827 ЦК) (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 07.08.2024 в справі № 757/18462/21-ц, провадження № 61-1829св24). За змістом ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог частини першої статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Частиною першою статті 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, зміна умов зобов`язання, сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Розірвання підписаної угоди можливе за умов, передбачених текстом цієї угоди або законодавством, та лише у визначений для цього строк. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що неможливо розірвати договір, якщо термін його дії закінчився. Одним із наслідків розірвання договору є припинення зобов`язань сторін, що виникли у сторін такого договору відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 та ст. 509 ЦК. Відтак за змістом зазначених норм розірвано може бути лише чинний (такий, що діє на час звернення до суду з позовом та прийняття відповідного судового рішення) договір. Відповідний висновок також міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 910/7981/17, від 18.11.2019 № 910/16750/18, від від 16.09.2022 у справі № 913/703/20. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Судом встановлено, що у Договорі оренди квартири від 01.08.2019, сторони погодили, що даний договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до 31.07.2020 включно. У судовому засідання представник позивача стверджував, що додаткових угод в письмовому вигляді між сторонами не укладалось. З огляду на встановлені обставини справи та п. 3.2 Договору, суд встановив, що строк дії Договору оренди квартири від 01.08.2019 закінчив свою дію 31.07.2020, а тому у задоволенні позову в частині розірвання договору слід відмовити. Крім того, оскільки договір оренди є припиненим з 31.07.2020, то нарахування та стягнення нарахованої поза межами його дії пені, передбаченої п. 4.2 такого договору, є неправомірним, а отже відповідна вимога задоволенню не підлягає. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що сторонами фактично виконувався договір від 01.08.2019, після закінчення строку дії якого продовжив користуватися об`єктом оренди, що підтверджується частковою сплатою орендної плати та відсутністю акту прийому-передачі квартири по закінченню строку оренди орендодавцеві у відповідності до п. 5.1 Договору оренди квартири від 01.08.2019. Позивач стверджує, що відповідач ключів від квартири не повернув, з`їхав з квартири, як вказала консьєржка, у серпні - вересні 2023 року, після чого на зв`язок з позивачем не виходив. З вересня 2023 року відповідна квартира, після зміни замків здається в найм іншій особі. Законодавство у сфері орендних правовідносин пов`язує припинення обов`язків орендаря з фактом поверненням об`єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акта приймання-передачі. У разі невиконання обов`язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України, цивільним законодавством визначена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов`язання щодо повернення об`єкта оренди. Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої ч. 2 ст. 785 ЦК України, пов`язується з простроченням орендарем виконання зобов`язання з повернення орендованого майна за актом приймання-передачі (див. постанову Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 924/195/16). Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ст. 762 ЦК України ("Плата за користування майном") і охоронна норма ч. 2 ст. 785 ЦК України ("Обов`язки наймача у разі припинення договору найму") не можуть застосовуватися одночасно, адже орендар не може мати одночасно два обов`язки, які суперечать один одному: сплачувати орендну плату, що здійснюється за правомірне користування майном, і негайно повернути майно. З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що користування майном після припинення Договору є таким, що здійснюється не відповідно до його умов - неправомірне користування майном, у зв`язку з чим вимога щодо орендної плати за користування майном за умовами Договору, що припинився (у разі закінчення строку, на який його було укладено тощо), суперечить змісту правовідносин за Договором найму (оренди) та регулятивним нормам ЦК України. Положення п. 3 ч. 1 ст. 3 та ст. 627 ЦК України про свободу договору не застосовуються до договорів оренди в тій їх частині, якою передбачені умови щодо здійснення орендної плати за період від моменту припинення дії договору до моменту повернення орендованого майна, оскільки сторони в такому випадку відступають від положень актів цивільного законодавства (ст. 6 ЦК України) /див. постанову Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19/. Згідно з ч. 1 та 2 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за найм речі за час прострочення. Невиконання наймачем передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення. Отже, відповідно до ст. 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав. За приписами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 548 ЦК України). Тобто неустойка згідно із ч. 2 ст. 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди). Водночас неустойка за ч. 2 ст. 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном, а не пені за порушення зобов`язання зі сплати орендної плати за період після фактичного припинення договору найму. Узагальнюючи наведені висновки стосовно наслідків припинення договору у разі, якщо орендар не повертає майно після припинення строку дії договору, зокрема у вигляді подальшого неправомірного користування майном, та права орендодавця застосувати передбачений законом спосіб захисту порушеного права - стягнення з орендаря неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення (ч. 2 ст. 785 ЦК України). Суд, встановлюючи відмінності між орендною платою (платою за користування майном) та неустойкою, передбаченою ч. 2 ст. 785 ЦК України, зазначає про таке. Обов`язок орендаря сплачувати орендну плату за користування орендованим майном зберігається до припинення договору (до спливу строку дії договору оренди), оскільки орендна плата є платою орендаря за користування належним орендодавцю майном та відповідає суті орендних правовідносин, що полягають у строковому користуванні орендарем об`єктом оренди на платній основі. Неустойка, стягнення якої передбачено ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог ст. 614 ЦК України. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили, що відповідач намагався повернути об`єкт оренди позивача в установлені законом та договором порядку та строки. Отже, яким би способом в договорі не регламентувалися правовідносини між сторонами, у разі невиконання (несвоєчасного виконання) наймачем (орендарем) обов`язку щодо повернення речі з найму (оренди) зі збереженням подальшого фактичного володіння цією річчю після припинення договору, ці правовідносини не можуть врегульовуватись іншим чином, ніж визначено ч. 2 ст. 785 ЦК України (зокрема, з установленням для наймача (орендаря) будь-якого іншого (додаткового) зобов`язання, окрім того, що передбачений ч. 2 ст. 785 ЦК України) /див. постанову Верховного Суду від 25.05.2022 у справі № 389/704/20-ц, провадження № 61-17743св21/ Тобто, санкція, передбачена ч. 2 ст. 785 ЦК України є різновидом неустойки (штрафної санкції), яка є законною неустойкою і застосовується у разі, якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі. При цьому, стягнення з орендаря, який після припинення строку дії договору не повернув майно орендодавцю на його вимогу, потрійного розміру орендної плати, а саме: безпосередньо орендної плати, а також неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, не узгоджується з такими загальними засадами цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Відповідний правовий висновок викладено у пунктах 9.11-9.14 постанови об`єднаної палати Касаційного господарського у складі Верховного Суду від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19. Судом встановлено, що метою з якою подано позов у справі та результат, якого прагне досягнути позивач у справі, - це отримання відшкодування за період фактичного користування орендованою квартирою відповідачем. За таких обставин, суд вважає за можливе застосувати приписи ч. 2 ст. 785 ЦК України у даній справі, на яку позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. Суд зробив розрахунок неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 УК України. Розрахунок: 1 072 800,00 грн (подвійна плата за користування об`єктом оренди з вересня 2020 по вересень 2023, з урахуванням орендної плати у розмірі 14 900,00 грн, /536 400,00 х 2/ - 456 859,56 грн (загальна сума платежів орендаря, які підтверджені розрахунком позивача, та роздруківкою по транзакціях /в сукупності/) = 615 940,44 грн. За таких обставин, з відповідача на користь позивача слід стягнути неустойку в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України у розмірі 615 940,44 грн. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за комунальні послуги, то позивачем не доведено та матеріалам справи не підтверджено її наявність за період проживання в орендованій квартирі відповідача, а тому у задоволенні такої позовної вимоги слід відмовити. Щодо судових витрат Згідно з п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Встановлено, що при зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в розмірі 6 774,33 грн /за вимоги майнового характеру/ та 1 211,20 грн /за вимогу немайнового характеру/, що підтверджується квитанціями № 8Т50-Т7НТ-СВ2В-Х393 від 27.02.2024 (а.с. 30) та № 7А78-Т9РК-3948-С4РР від 15.04.2024 (а.с. 40). З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 6 164,64 грн судового збору, сплаченого за подання позовної заяви (91% від 6 774,33 грн). Враховуючи наведене,

Outcome: partial