Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Представник позивача [PERSON] - адвокат Єфимченко І.В. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ТОВ «Дієса», в якому просить - стягнути з ТОВ «Дієса» на користь [PERSON] суми, що йому належать та підлягали виплаті на день звільнення, в тому числі але не виключно, грошової компенсації за всі невикористані ним 46 днів щорічної відпустки; - стягнути з ТОВ «Дієса» на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку на день ухвалення судового рішення; - стягнути з ТОВ «Дієса» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу - 12000 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач [PERSON] відповідно до наказу від 28 вересня 2021 року № 0/28/09/003 з 04 жовтня 2021 року працював на посаді фахівця з безпеки Департаменту з роздрібної торгівлі, філія 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса». Наказом ТОВ «Дієса» № Z00/07/09/032 від 07 вересня 2023 року про припинення трудового договору [PERSON] звільнений з посади фахівця з безпеки Департаменту з роздрібної торгівлі, філія 1 за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідно до наказу № Z00/07/09/032 від 07 вересня 2023 року [PERSON] мав отримати виплату компенсації за 46 днів невикористаної відпустки, разом з тим, станом на день подання позову письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні [PERSON] не отримав, компенсація за 46 днів невикористаної відпустки не виплачена. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28 лютого 2024 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою суду від 07 березня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Витребувано у ТОВ «Дієса» наступні докази: - копію трудового договору між ТОВ «Дієса» та [PERSON] (за наявності); - копію наказу на призначення [PERSON] ; - повідомлення про нараховані та виплачені [PERSON] суми при звільненні; - інформацію щодо заробітної плати за 6 місяців до звільнення; - розрахунок середньоденної заробітної плати [PERSON] , проведений відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. 29 травня 2024 року від ТОВ «Дієса» до суду надійшли витребувані докази. 11 червня 2024 року від представника позивача [PERSON] - [PERSON] до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій зазначає, що відповідно до розрахункового листка за вересень 2023 року заборгованість ТОВ «Дієса» перед [PERSON] , в тому числі компенсація за 46 днів невикористаної відпустки, складає 60 942,71 грн. Враховуючи, що зобов`язання з виплати нарахованої заробітної плати не виконані, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість із заробітної плати в сумі 60942,71 грн. Крім того, враховуючи те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з дати звільнення по дату ухвалення рішення суду. Станом на день прийняття рішення відповідачем відзиву на позовну заяву не подано, а тому суд розглядає справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] 04 жовтня 2024 року був прийнятий на роботу на посаду фахівця з безпеки Департаменту з роздрібної торгівлі, філія 1 ТОВ «Дієса», що підтверджується копією трудової книжки позивача. Відповідно до наказу № Z00/07/09/032 про припинення трудового договору від 07 вересня 2023 року [PERSON] звільнено з посади фахівця з безпеки Департаменту з роздрібної торгівлі, філія 1 ТОВ «Дієса» за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України та наказано виплатити [PERSON] компенсацію за 46 невикористаних календарних днів відпустки. Позивач стверджує, що при звільненні його з роботи відповідачем не був проведений належний розрахунок з останнім. Згідно розрахункового листа за вересень 2023 року, наданого ТОВ «Дієса» борг підприємства на кінець місяця, з урахуванням компенсації відпустки за 46 днів становить 60942,71 грн. При цьому нараховано 46419,52 - компенсація відпустки за 46 днів, 20582,71 - місячна премія, 1934 грн - оклад за 6 робочих днів, всього - 68936,23 грн. Борг підприємства на початок місяця - 28640,71 грн. Утримано: військовий збір - 1034,04 грн, податок з доходів фізичних осіб - 12408,52 грн. Відповідно до довідки про доходи №Z0000000366 від 21 травня 2024 року за період березень 2023 року - серпень 2023 року [PERSON] нараховано дохід у сумі 170848,98 грн, утримання - 33315,56 грн, до виплати - 137533,42 грн. Звернувшись до суду з указаним позовом до ТОВ «Дієса», позивач просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 60942,71 грн, та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку по дату ухвалення рішення. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків. Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Враховуючи, що відповідач не виконав свій обов`язок, щодо виплати звільненому працівнику [PERSON] усіх сум, що йому належали при звільненні, що не заперечується відповідачем, з ТОВ «Дієса» необхідно стягнути на користь позивача 60942,71 грн заборгованості з виплати заробітної плати ( у тому числі грошової компенсації за всі невикористані ним 46 днів щорічної відпустки). Також, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 08 вересня 2023 року (день звільнення) по день ухвалення рішення суду. Натомість суд не може погодитися з такими вимогами позивача в повному обсязі, оскільки 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" №2352-ІХ, яким викладено в новій редакції норму статті 117 КЗпП України, а саме встановлено обмеження, згідно з яким виплати працівникові його середнього заробітку за час затримки по день фактичного розрахунку здійснюються не більш, як за шість місяців. Так, відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п.2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки про середню заробітну плату, виданої ТОВ «Дієса», нарахована заробітна плата позивача у липні 2023 складала 28809,53 грн, у серпні 2023 - 6769 грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача на день звільнення становить 808,60 грн (28809,53 грн + 6769 грн = 35578,53 грн - дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням) : 44 робочі дні (21 робочий день у липні 2023 + 23 робочих днів у серпні 2023 року). При проведенні розрахунку суд враховує наступне: період з 08 вересня 2023 (наступний день після звільнення, оскільки день звільнення є останнім робочим днем) + 6 місяців складає 130 робочих днів, які х 808,60 грн (середньоденна заробітна плата позивача) = 105118 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та інших обов`язкових платежів при її виплаті. Разом з тим встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Зазначене відшкодування спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Оцінка втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру, а тому суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, суд, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, зокрема суду при вирішенні такого питання необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, та з чим була пов`язана її тривалість з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Таким чином, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника. Аналогічних за змістом правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Ураховуючи, що розмір середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України більш ніж удвічі перевищує розмір заборгованості відповідача з виплати позивачеві заробітної плати, тобто є очевидно неспівмірним із загальною сумою заборгованості ТОВ «Дієса», суд вважає справедливим і таким, що відповідатиме наведеним вище критеріям, зменшення розміру середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні позивача до розміру суми, яку підприємство заборгувало працівникові при звільненні, а саме до 60000 грн. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому зазначена сума середнього заробітку є тією сумою коштів, з якої в подальшому відповідач здійснює утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Як встановлено судом з розрахункового листа за вересень 2023 року [PERSON] із нарахованого доходу у сумі 60942,71 грн вже утримано податок на доходи фізичних осіб у сумі 12408,52 грн та військовий збір у сумі 1034,04 грн. Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 60942,71 грн, з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 65000 грн, з якої в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Крім того, ухвалою від 07 березня 2024 року позивача [PERSON] звільнено від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до ухвалення судового рішення. Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,2 грн судового збору.

Outcome: partial