Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

В квітні 2024р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ТОВ «Авентус Україна», в якому просила суд: - визнати кредитний договір від 23 січня 2024р., сторонами якого є позивачка та відповідач, сума позики - 20000,0 грн. недійсним. Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що в січні 2024р. до неї зателефонували невстановлена/і особа/и, яки представилися працівниками ПрАТ «Київстар», та шляхом зловживання довіри позивачки, з використанням електронно-обчислювальної техніки ці невідома/невідомі особа/особи шахрайським способом отримала доступ до застосунку «Дія» і, скориставшись системою BankID Національного банку України, отримала доступ до банкінгу позивачки. Через деякий час з її банківської картки «Універсалбанк» (номер картки [NUMBER] ) були зняті кредитні грошові кошти у розмірі 29983,88 грн., що завдало матеріальної шкоди позивачці. Так, 24 січня 2024р., невстановлена/і особа/и, отримавши доступ до особистої інформації позивачки, уклала договір № 7507138 про надання споживчого кредиту (далі по тексту - кредитний договір), з ТОВ «Авентус Україна», сума кредиту склала - 2000,0 грн., шляхом підписання договору електронним цифровим підписом. Того ж дня, позивачка [PERSON] звернулася до відділу поліції № 1 Львівського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції у Львівській області з метою засвідчення правопорушення та реєстрації кримінального провадження, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24 січня 2024р. (номер провадження № 12024141380000122), у якому її визнано потерпілою особою. Також, згідно з кредитним звітом Українського бюро кредитних історій позивачка ніколи не зверталась за послугами мікрофінансових організацій та не отримувала грошові кошти від них, а наявні кредитні договори були укладені вже після отримання шахрайським способом невстановленою особою ідентифікуючих даних про позивачку. У позивачки не виникало нагальної потреби у коштах, які б змусили її звернутися до відповідача. Оскільки в досудовому порядку вирішити спір не можливо позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом, для захисту своїх прав, шляхом визнання кредитного договору недійсним. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 03 травня 2024р. відкрито провадження п справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24 червня 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що стороною позивача не надано жодних належних і допустимих на підтвердження заявлених коштів, позивачка здійснила укладення кредитного договору, та їй були перераховані грошові кошти за кредитним договором на банківську карту. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. До судового засідання на адресу суду сторонами були подані заяви про розгляд справи у їх відсутність. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно положень ст. 15 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 23 січня 2024р. була здійснена реєстрація (верифікація) клієнта (позичальника) в Інформаційно-телекомунікаційній системі відповідача, через веб-сайт відповідача, при цьому було обрано для проходження ідентифікації за допомогою Системи BankID НБУ, банк «Монобанк» за всіма відповідними даними сторони позивача. У відзиві на позов, сторона відповідача наголошувала, що відповідачем в повній мірі було дотримано всі вимоги Закону України «Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення» та Положення про здійснення установами фінансового моніторингу, затвердженого постановою НБУ №107 від 28 липня 2020р., зокрема п.5 та пп.2 п.31 Додатку 2 вказаної постанови. З матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2024р. між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого позивачці були надані в кредит грошові кошти в розмірі 2000,0 грн., на умовах, встановлених договором, товариство надає споживачу кредит у гривні, а споживач зобов`язується одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором за допомогою Інформаційно-комунікаційної системи відповідача, доступ до якої забезпечується клієнту через веб-сайт товариства або мобільний додаток. У відзиві на позов, відповідач наголошував, що кредитні кошти були перераховані відповідачем, шляхом перерахування на банківську картку клієнта (позивачки) № [NUMBER] , яку було вказано особисто клієнтом в заяві на отримання кредиту та яка належить клієнту, при цьому переказ коштів, виданих в рамках кредитного договору, підтверджується копією Інформаційної довідки, складеної у відповідності до вимог законодавства, та яка містить усі необхідні реквізити, а сам платіжний провайдер має відповідну Ліцензію НБУ на здійснення переказів грошових коштів та внесений в Державний реєстр фінансових установ. Як встановлено судом, 24 січня 2024р. позивачка [PERSON] звернулася до ВП 1 ЛРУП 1 ГУНП у Львівській області із заявою про вчинення кримінального провадження щодо неї, за якою внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024141380000122, про те, що невідома особа шляхом зловживання довіри, шахрайським способом, зателефонувала із номеру « [NUMBER] » і представилася працівником «Київстар», використовуючи електронно-обчислювальну техніку банківської карти банку «Універсал Банк» (4441111100589898), та з якої через деякий час було знято кредитні грошові кошти у розмірі 29 983,88 грн, чим завдала останній матеріальної шкоди на вказану суму. Також, 24 січня 2024р. постановою старшого слідчого ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУ НП у Львівській області [PERSON] заявницю [PERSON] визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 12024141380000122. Відповідно до положень ст. 61 Конституції України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. Статтею 55 проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 202 ЦК України). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідності до ч.1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частинами першою, третьою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частин 1-3 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Звертаючись до суду з вказаним позовом, сторона позивача наголошувала, що оспорюваний кредитний договір, укладений не нею, а іншою невстановленою особою, яка шахрайським шляхом отримала доступ до її персональних даних і використала їх, завдавши їй майнової шкоди, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись до правоохоронних органів з заявою про вчинення кримінального правопорушення. Факт внесення відомостей до Реєстру є задокументованим актом фіксації певних обставин, які не мають наперед визначеної оцінки. Так, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, як і заява до правоохоронних органів про вчинення кримінального правопорушення, не є судовим рішенням, яке набрало законної сили, а обставини, встановлені у ньому, не є преюдиційним фактом, в розумінні положень ст. 82 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Разом з тим, протягом всього часу розгляду справи в суді, стороною позивача не було надано до суду жодного належного і допустимого доказу на підтвердження заявлених позовних вимог, як і не були спростовані доводи сторони відповідача, щодо обставин укладення кредитного договору та фактичного отримання позивачкою кредитних коштів, шляхом їх перерахування на її банківський рахунок (картку). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позову. Так, судом враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). При прийнятті рішення суд також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя . Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню судові витрати.

Outcome: dismissed