Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] \~ про поділ майна подружжя. Позов вмотивований тим, що сторони проживали у зареєстрованому шлюбі з 12.10.1991року. Шлюб між ними зареєстровано у виконкомі Березівської сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом №27. Згідно рішення Хустського районного суду від 03.05.2017р. по справі №309/1036/17 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 16.10.2021р. позивач знову вийшла заміж і змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». 07.04.1993р. (тобто під час шлюбу) сторонам була виділена земельна ділянка № [NUMBER] у с. Березово, ур. «Під Подішери» площею 0, 07 га та 25.10.1993 року та оформлено договір на забудову цієї земельної ділянки. Також сторонами оформлено дозвіл на право виконання будівельних робіт №10/93 та оформлено будівельний паспорт на будівництво будинку. На основі цих документів побудовано житловий будинок, будівництво якого закінчено у 2000 році, підтвердженням чого є технічний паспорт від 06.03.2007 року та виписка з погосподарської книги, видана старостою Березівського старостинського округу. Всі документи\~ виготовлялись на ім`я відповідача [PERSON] З огляду на викладене, буд. [ADDRESS] , та земельна ділянка, призначена для його обслуговування, є спільною сумісною власністю подружжя, а відповідно підлягає поділу. В позовній заяві позивач просить суд визнати за нею право власності на на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] загальною площею 123 кв. м. та 1/2 частини земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0, 07 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, представником позивача адвокатом Габор Я.І. подано заяву про розгляд справи у відсутності позивача та його представника. Відповідач [PERSON] \~ в судове засідання не з`явився. 26.07.2024 року через канцелярію Хустського районного суду відповідачем подано заяву з поясненнями по справі. Згідно даної заяви [PERSON] зазначає, що він не заперечує проти визнання за позивачем права власності на 1/2 частину житлового будинку за адресою [ADDRESS] загальною площею 123 кв. м. При вирішенні позовної вимоги про визнання права власності на 1/2 частину земельної ділянки за позивачем просить суд врахувати, що дана земельна ділянка ним\~ на підставі рішення органу місцевого самоврядування в порядку безоплатної приватизації, а тому в силу п.5 ч.1 ст.57 Земельного кодексу України є особистою приватною власністю. Розгляд справи просить проводити без його участі за наявними матеріалами в справі, у зв`язку з неможливістю брати участь в судових засіданнях. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали у зареєстрованому шлюбі з 12.10.1991 року, який розірвано згідно рішення Хустського районного суду від 03.05.2017р. по справі №309/1036/17 (а.с.17-18). 07.04.1993р. відповідачу [PERSON] рішенням 13 сесії Березівської сільської ради була виділена земельна ділянка № [NUMBER] у с. Березово, ур. «Під Подішери» площею 0, 07 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (а.с.6). 25.10.1993 року оформлено договір на забудову цієї земельної ділянки (а.с.7-8). Також оформлено дозвіл на право виконання будівельних робіт №10/93 та оформлено будівельний паспорт на будівництво будинку (а.с.9-10). На основі цих документів побудовано житловий будинок, будівництво якого закінчено у 2000 році, підтвердженням чого є технічний паспорт від 06.03.2007 року (а.с.12-15). Згідно Довідки від 25.03.2024 року виданої старостою Березівського старостинського округу Горінчівської сільської ради в будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: позивач [PERSON] , [INFO] , колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , внучка [PERSON] , [INFO] та внук [PERSON] , [INFO] (а.с.19). Відповідно Виписки з погосподарської книги виданої Березівським старостинським округом Горінчівської сільської ради на ім`я [PERSON] , [INFO] - дворогосподарство за адресою [ADDRESS] , яке побудовано у 2000 році зареєстровано за [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Згідно ч.2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. У п.п.23, 25 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Відтак, оскільки спірний будинок набуто подружжям у період шлюбу, такий є неподільною річчю і жоден з подружжя, у тому числі й позивач не ставить питання про компенсацію їй вартості її частки у спільному майні, то наявні правові підстави для визнання за сторонами ідеальних часток в цьому майні без його реального поділу. За таких обставин, позовна вимога про поділ будинку як спільного майна подружжя підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про поділ земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , площею 0, 07 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку суд зазначає наступне. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 та ч.1 ст.317 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України). Статтею 79 ЗК України передбачено, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з ст. 125 ЗК право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку правовстановлюючого документа на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Також з 01.01.2013 року набув чинності ЗУ «Про державний земельний кадастр». Згідно ст.1 даного Закону: державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами; державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера; кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Відповідно до ст. 16 Закону земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Однією із складових відомостей про земельну ділянку, що вносяться до Державного земельного кадастру є кадастровий план земельної ділянки, в якому відображаються зовнішні межі земельної ділянки (із зазначенням суміжних земельних ділянок, їх власників, користувачів суміжних земельних ділянок державної чи комунальної власності) та координати поворотних точок земельної ділянки. Відповідно до ч.1-3 ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) проводиться відповідно до топографо-геодезичних і картографічних матеріалів. Встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на основі технічної документації із землеустрою, якою визначається місцеположення поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Документація із землеустрою щодо встановлення меж житлової та громадської забудови розробляється у складі генерального плану населеного пункту, проектів розподілу територій і є основою для встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості). Згідно з ч.ч.3-5 ст. 79-1 ЗК України сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Тобто, для визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці в обов`язковому порядку необхідне розроблення документація із землеустрою, яка містить відомості про координати поворотних точок меж земельної ділянки та графічне зображення земельної ділянки. Із зазначеного можна дійти висновку, що відповідно до чинного законодавства, земельна ділянка як об`єкт права власності вважається належним чином сформованою та ідентифікованою з моменту присвоєння їй кадастрового номеру, чому передує обов`язкова розробка технічної документації із землеустрою. При такій розробці межі земельної ділянки визначаються геодезичними методами з прив`язкою не менше двох поворотних точок, і саме такі межі вважають межами земельної ділянки в розумінні ст. 79 ЗК України. За відсутності такого земельна ділянка не є належним чином ідентифікованою (персоніфікованою), а тому не може вважатися річчю з визначеними індивідуалізованими ознаками (ст.184 ЦК України), що в свою чергу унеможливлює визнання права власності на неї в судовому порядку та поділу її. Також, згідно із п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Проте, як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду справи, позивач просить здійснити поділ спільної сумісної власності, а також визнати за нею право власності (1/2 частин) земельної ділянки, яка належить відповідачу на праві приватної особистої власності, яку отримав їх із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами (а.с.6). Таким чином, суд вважає, що [PERSON] , відповідно до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України, не має права на спірну земельну ділянку, яка є предметом її позовних вимог, тобто таке майно взагалі не може бути визнано спільною сумісною власністю подружжя. Виходячи з вищевикладеного, враховуючи рівність сторін перед судом, суд не вбачає ніяких порушень цивільних прав відповідача у разі відмови у задоволенні таких позовних вимог, так як подружжя має право на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 1211,20 грн. \~

Outcome: dismissed