Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

Представник [PERSON] адвокат Кучер Ю.В., яка діє на підставі ордеру серії СА №1079791 від 12.03.2024р., звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування вимог в позові зазначено, що [INFO] помер батько позивача. За період життя йому належала на праві власності квартира за адресою: [ADDRESS] , яка входить до складу спадщини. Після смерті батька позивач звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Окрім позивача спадкоємцем першої черги є його рідний брат [PERSON] , який не подавав заяви про прийняття спадщини. Натомість нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки за період життя [PERSON] не зареєстрував у встановленому законом порядку свого права власності на спірну квартиру. За таких обставин позивач позбавлений можливості отримати документи про підтвердження набуття ним у спадщину майна після смерті батька, внаслідок чого звернувся до суду з даним позовом. Відповідач Черкаська міська рада заперечила проти позову та у наданому письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . В обґрунтування заперечень відповідач посилається на те, що в даному випадку Черкаська міська рада є неналежним відповідачем, оскільки не порушувала прав та законних інтересів позивача, а відсутність у позивача правовстановлюючих документів не зумовлена діями Черкаської міської ради. Відповідач [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] та Черкаської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності на спірну квартиру в порядку спадкування після смерті його діда [PERSON] , який помер [INFO] . В обґрунтування зустрічних вимог [PERSON] посилається на те, що він є сином [PERSON] . Після смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги є його сини [PERSON] та [PERSON] (батько [PERSON] ). [PERSON] не прийняв спадщину, оскільки не подавав відповідної заяви про її прийняття, а [PERSON] подав нотаріусу заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] (онука померлого). У зв`язку з цим [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого діда. Згодом [PERSON] відкликав свою заяву про відмову від прийняття спадщини, але таке відкликання мало місце поза межами строку, передбаченого ч. 6 ст. 1273 ЦК України, а відтак не створює ніяких правових наслідків. Таким чином єдиним спадкоємцем, який прийняв у встановленому законом порядку спадщину після смерті [PERSON] є його онук [PERSON] . В той же час нотаріус відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, мотивуючи свою відмову відсутністю правовстановлюючих документів на спірну квартиру та відсутністю державної реєстрації права власності на таку квартиру за померлим. Оскільки [PERSON] є єдиним спадкоємцем майна померлого [PERSON] і не може отримати документ про прийняття спадщини, то він звернувся до суду з зазначеним зустрічним позовом. Черкаська міська рада заперечила проти вимог по зустрічному позову [PERSON] та у наданому суду письмовому відзиві просила відмовити у задоволенні таких вимог з тих самих підстав, з яких Черкаська міська рада заперечує проти позовних вимог за первісним позовом [PERSON] 27.03.2024р. судом відкрито провадження у справі з визначенням порядку розгляду справи за правилами загального позовного провадження. 08.04.2024р. від представника Черкаської міської ради Волкович Ю.О., яка діє на підставі довіреності №3977-01-21 від 28.12.2023р., на адресу суду надійшов відзив на первісну позовну заяву [PERSON] , в якому викладено заперечення відповідача щодо позовних вимог за первісним позовом. 16.04.2024р. за клопотанням представника позивача [PERSON] адвокат Кучер Ю.В. судом постановлено ухвалу, якою витребувано з Другої черкаської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , який помер [INFO] 18.04.2024р. на адресу суду надійшла копія відповідної спадкової справи, а також інформаційні довідки зі Спадкового реєстру. 29.05.2024р. за заявою представника позивача за первісним позовом до участі у справі в якості співвідповідача залучено [PERSON] 31.07.2024р. на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] , яка ухвалою суду від 06.08.2024р. була прийнята до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] в одному провадженні. 19.08.2024р. від представника Черкаської міської ради Кенкеч О.С., яка діє на підставі довіреності №11407-01-21 від 16.08.2024р., до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому викладено заперечення відповідача щодо позовних вимог за зустрічним позовом. 06.09.2024р. судом закрите підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. Від нотаріуса Другої черкаської державної нотаріальної контори до суду надійшла заява від 17.09.2024р. в якій він просив розглянути справу без його участі. 10.10.2024р. на адресу суду надійшла заява представника Черкаської міської ради Прокопчук А.П., яка діє на підставі довіреності №3975-01-21 від 28.12.2023р., в якій вона просила розглянути справу без участі представника Черкаської міської ради та зазначила, що заперечує проти позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача адвокат Кучер Ю.В. підтримала позовні вимоги за первісним позовом та наполягала на їх задоволенні. Пояснила, що спірна квартира була набута померлим [PERSON] , як членом житлово-будівельного кооперативу. Пайовий внесок померлим сплачений повністю, а відтак він набув у власність таку квартиру і вона входить до складу спадщини після його смерті. [PERSON] подав заяву про відмову від спадщини на користь свого сина [PERSON] , але потім таку заяву відкликав і заявив про прийняття спадщини. Зауважила, що незважаючи на те, що заява про відкликання заяви про прийняття спадщини була подана поза межами встановленого законом строку, [PERSON] вважає, що саме він є спадкоємцем спірної квартири. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні підтримав заявлені ним вимоги по зустрічному позову та просив їх задовольнити. Пояснив, що після смерті діда він разом з батьком звернулись до нотаріуса з відповідними заявами: батько подав заяву про відмову від спадщини на користь [PERSON] , а останній подав заяву про прийняття спадщини. В подальшому батько відкликав свою заяву про відмову від спадщини і подав заяву про прийняття спадщини, але такі дії мали місце після спливу встановленого законом строку. За таких обставин він вважає, що саме він успадкував майно діда. Інші учасники справи в судове засідання не з`явились і не повідомили про причини неявки, хоча були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, а тому їх неявка не перешкоджає судовому розгляду. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є квартира за адресою: [ADDRESS] (далі спірна квартира). Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] /т. 1 а.с. 17/. Позивач [PERSON] , [INFO] , є сином померлого [PERSON] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження /т. 1 а.с. 12-15/. Окрім [PERSON] у померлого [PERSON] є інший син [PERSON] , [INFO] , що визнається всіма учасника справи, а тому суд вважає цю обставину доведеною. У [PERSON] є син - [PERSON] , [INFO] (онук померлого), - що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження /т. 1 а.с. 106/. Відповідно до листа управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 12.03.2022р. за вих. №4198-01-10 [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , і на момент його смерті у такому житлі не було зареєстроване місце проживання інших осіб /т. 1 а.с. 108 з.б./. Рішенням виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 15.02.1974р. №56 було створено житлово-будівельний кооператив №56 «Будівельник-4» для будівництва 60 квартирного житлового будинку по [ADDRESS] /т. 1 а.с. 20/. Згідно рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 28.08.1974р. №563 затверджено список членів ЖБК №56 «Будівельник-4», до переліку яких включено [PERSON] , 1941р.н., для його заселення у трикімнатну квартиру разом з дружиною [PERSON] та двома синами [PERSON] та [PERSON] /т. 1 а.с. 21-24/. Згідно рішення виконкому Черкаської міської ради депутатів трудящих від 27.08.1975р. №694 (27) затверджено список на видачу ордерів та заселення 60 квартирного житлового будинку ЖБК [ADDRESS] , до переліку якого включено [PERSON] для його заселення у квартиру [ADDRESS] разом з трьома членами сім`ї (дружина і два сини) /т. 1 а.с. 25-29/. На підставі такого рішення видано відповідний ордер №2341 від 02.09.1975р. на зайняття квартири за адресою: [ADDRESS] /т. 1 а.с. 33/. Згідно довідки від 25.01.2024р. за підписом голови ЖБК-56 «Будівельник-4» Рогового В.М. член ЖБК [PERSON] займав квартиру [ADDRESS] і пайовий внесок за таку квартиру виплачений повністю в сумі 8152 крб. /т. 2 а.с. 128/. На теперішній час ЖБК №56 «Будівельник-4» зареєстрований в ЄДРПОУ, як юридична особа з місцезнаходженням за адресою: [ADDRESS] (код ЄДРПОУ 21368230; дата державної реєстрації 29.09.1987). Відповідні відомості є у вільному доступі на інформаційному веб-порталі Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань Міністерства юстиції України (https://usr.minjust.gov.ua), а відтак є загальновідомими і відповідно до ч. 3 ст. 82 ЦПК України не потребують доказування. До теперішнього часу право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , не зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується довідкою КП «Черкаське ООБТІ» від 06.01.2023р. №400053о та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 05.12.2023р. №357104745 /т. 1 а.с. 35, 113/. Згідно висновку оцінювача про вартість об`єкта нерухомості від 13.02.2024р. №138/24, складеного ПП «Ажіо», ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , - на момент оцінки складає 950\~000 грн. /т. 1 а.с. 37-38/. Після смерті [PERSON] у Другій черкаській державній нотаріальній конторі була заведена спадкова справа №116/2022 (номер у Спадковому реєстрі 69203471) /т. 1 а.с. 101-114/. Відповідно до матеріалів спадкової справи судом встановлено, що 09.03.2022р. [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою, в якій зазначив, що відмовляється від прийняття спадщини після смерті свого батька [PERSON] на користь свого сина [PERSON] . Того ж дня, 09.03.2022р., [PERSON] подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті діда [PERSON] 26.10.2022р. [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою, в якій повідомив що відкликає свою заяву від 09.03.2022р. про відмову від спадщини і приймає спадщину після смерті свого батька [PERSON] 05.12.2023р. нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, що залишилась після смерті його батька. Відмова нотаріуса обґрунтована відсутністю правовстановлюючих документів на відповідну квартиру /т. 1 а.с. 114/. 31.07.2024р. нотаріусом винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, що залишилась після смерті його діда. Відмова нотаріуса також обґрунтована відсутністю правовстановлюючих документів на відповідну квартиру /т. 2 а.с. 56/. За таких обставин, первісний позивач ( [PERSON] ) вважає, що спірна квартира входить до складу спадщини його померлого батька, а тому він має право на набуття у власність такої квартири в порядку спадкування, але його право не визнається, внаслідок чого він звернувся до суду з зазначеним позовом. В той же час відповідач [PERSON] вважає, що саме він є єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON] , а тому право власності на таку квартиру перейшло до нього, але його право не визнається, внаслідок чого він звернувся до суду з зустрічним позовом. Таким чином між сторонами існує спір з приводу порядку реалізації права на спадкування за законом та щодо права власності на спірну квартиру, який регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК) та іншими нормативно-правовими актами. Надаючи оцінку доводам учасників справи та обставинам спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1265 ЦК у п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Частиною першою статті 1269 ЦК визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Статтею 1270 ЦК визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Статтею 1273 ЦК передбачено право на відмову від прийняття спадщини, відповідно до якого спадкоємець за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною (ч. 5 ст. 1273 ЦК). Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття (ч. 6 ст. 1273 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що на прийняття спадщини після смерті [PERSON] претендують його син [PERSON] та онук [PERSON] .. Інші особи не прийняли спадщину у встановленому законом порядку, а відтак вважаються такими, що не прийняли її. В той же час [PERSON] у своїй заяві від 09.03.2022р. зазначив, що відмовляється від прийняття спадщини на користь [PERSON] .. Заяву про відкликання своєї відмови від прийняття спадщини [PERSON] подав 26.10.2022р., тоді як у відповідності до ч. 1 ст. 1270, ч. 1 ст. 1273 ЦК строк для подання такої заяви спливає 04.09.2022р. Варто зауважити, що по своїй суті визначений законом строк, протягом якого може бути подано заяву про відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, є присічним, оскільки після його спливу особа втрачає право на прийняття спадщини. До того ж законодавством не передбачено визначення додаткового строку для відкликання заяви про відмову від прийняття спадщини, про що зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 17.01.2022р. у справі №932/5274/20. Таким чином [PERSON] вважається таким, що відмовився від спадщини після смерті свого батька, а отже єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті [PERSON] є його онук [PERSON] .. За таких обставин позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими і не підлягають до задоволення. В той же час, згідно ст. 1218 ЦК до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що підставою для відмови у видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину на спірну квартиру стала відсутність правовстановлюючого документу про підтвердження права власності спадкодавця на таку квартиру. Надаючи оцінку підставам набуття [PERSON] права власності на спірну квартиру суд виходить з наступного. Згідно з п. 1, 3 ст. 129 Конституції України та ст.ст. 12, 76-81 ЦПК України, всі учасники судового процесу рівні перед законом і судом; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими доказами та показаннями свідків. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини і громадянина, суд оцінює докази згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», оскільки «таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів» (справа «Бочаров проти України» рішення від 17 березня 2011 року, заява № 21037/05, §45; «Федорченко та Лозенко проти України», рішення від 20 вересня 2012 року, заява № 387/03, §53). Згідно зі ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 182 ЦК, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. За ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 1 січня 2013 року), державна реєстрація прав є обов`язковою, права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до положень пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до Закону України «Про кооперацію» кооператив це юридична особа, створена фізичними і/або юридичними особами, які добровільно об`єдналися на основі членства для ведення спільної господарської чи іншої діяльності з метою задоволення своїх економічних, соціальних та інших потреб на засадах самоврядування. Метою створення житлово-будівельного кооперативу є будівництво житлового будинку та забезпечення членів кооперативу та їхніх сімей житлом у ньому. Діють кооперативи на підставі статуту, який підлягає реєстрації в місцевому виконкомі. Член кооперативу робить вступний внесок, а в подальшому оплачує ще й пайові внески в розмірі, визначеному статутом. За це він отримує в безкоштовне користування квартиру для проживання разом з родиною. При цьому сам будинок з усіма прибудовами і прибудинковою територією буде власністю кооперативу. Відповідно до ст. 19-1 Закону України «Про кооперацію» член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу має право володіння, користування, а за згодою кооперативу - розпорядження квартирою, дачею, гаражем, іншою будівлею, спорудою або приміщенням кооперативу, якщо він не викупив це майно. В разі викупу квартири, дачі, гаража споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. За положеннями ст. 15 Закону України «Про власність» (який діяв до набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції 2003 року, та на час повної сплати пайового внеску за спірну квартиру) передбачалось, що член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно. Вказані норми дублюються у ст. 384 ЦК (в редакції від 2003 року), де зазначено, що в разі викупу квартири, член житлово-будівельного кооперативу стає власником квартири. В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 1987 року № 9 «Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи» вказано, що судам слід мати на увазі, що згідно зі ст. 15 Закону України «Про власність» член ЖБК, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, надану йому в користування, набуває право власності на квартиру і вправі розпоряджатись нею на свій розсуд. Аналогічне роз`яснення щодо підстав набуття права власності на кооперативну квартиру міститься в п.п. 69, 71 Листа Верховного Суду України від 26 травня 2001 року «Правові позиції щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Відповідно до роз`яснень, викладених у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз`яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. Виходячи з викладеного вище, виникнення права власності на будинки, споруди та нерухоме майно не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності Цивільним кодексом України в редакції від 2003 року та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 2004 року. На підставі «Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб», затверджених Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 9 червня 1998 року № 121, «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, передбачалось оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна з видачею свідоцтва про право власності місцевими органами державної виконавчої влади, місцевого самоврядування членам житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5 вбачається, що суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, у разі повного внесення пайових внесків за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані члену житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства. Отже, після сплати повного пайового внеску [PERSON] правомірно одноособово набув право власності на кооперативну квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому суд бере до уваги, що [PERSON] став членом ЖБК 56 «Будівельник-4» та набув у користування квартиру [ADDRESS] в той час, коли житловий багатоквартирний будинок мав адресу [ADDRESS] . Натомість на теперішній час такий багатоквартирний будинок має адресу [ADDRESS] . Ідентичність адрес житлових будинків в [ADDRESS] з найменуванням [ADDRESS] (у 1975 році) та [ADDRESS] (теперішній час) підтверджується реєстраційними даними ЖБК №56 «Будівельник-4», які наявні у ЄДРПОУ, та обумовлюється особливостями створення і функціонування житлово-будівельних кооперативів. Таким чином, системний аналіз наявних в матеріалах судової справи доказів дає суду підстави дійти висновку, що [PERSON] , як член житлово-будівельного кооперативу №56 «Будівельник-4» в м. Черкаси, набув у власність спірну квартиру на підставах, що передбачені законом. До того ж належність померлому спірної квартири на праві власності не заперечується всіма учасниками справи. Виходячи з вищеперелічених норм права, на момент набуття права власності [PERSON] на кооперативну квартиру, законодавством не була передбачена як видача свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, так і обов`язкова державна реєстрація права власності на таку квартиру. Однак з 1995 року законодавець передбачив процедуру оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна для членів житлово-будівельного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески, шляхом отримання свідоцтва про право власності від місцевих органів державної виконавчої влади, місцевого самоврядування та реєстрацію їх в бюро технічної інвентаризації. [PERSON] не отримував свідоцтва про право власності на спірну квартиру, а 04.03.2022р. помер. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п. 8 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті члена житлово-будівельного кооперативу, який повністю вніс пайовий внесок за квартиру, вона включається до складу спадкового майна. Оскільки [PERSON] набув свого часу на законних підставах право власності на спірну квартиру, то остання входить до складу спадкового майна. Померлий не оформив своє право власності на нерухоме майно і не отримав правовстановлюючі документи, а відтак його онук [PERSON] позбавлений можливості реалізувати свої спадкові права в позасудовому порядку, хоча спадщину прийняв та від неї не відмовлявся. Згідно ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 16 ЦК передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Згідно ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, враховуючи, що [PERSON] відповідно до закону вчинив всіх необхідних заходів для належного прийняття у спадщину спірної квартири після смерті свого діда, проте не має можливості отримати відповідного свідоцтва та позбавлений можливості зареєструвати своє право, то суд приходить до висновку про те що його право не визнається, а отже може бути захищене судом шляхом визнання за ним права власності на відповідну квартиру в порядку спадкування після смерті [PERSON] . При цьому, беручи до уваги, що [PERSON] є єдиним спадкоємцем, який прийняв у встановленому законом порядку спадщину після смерті діда, а відповідне спадкове майно знаходиться на території територіальної громади м. Черкаси, то Черкаська міська рада є належним відповідачем, як і [PERSON] , який оспорював права [PERSON] . Отже, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи обставини спірних правовідносин суд доходить висновку, що первісний позов [PERSON] слід відхилити, а позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] є правомірними та обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить з того, що судові витрати по справі складаються з сум судового збору, сплачених позивачем [PERSON] при зверненні до суду з позовом в розмірі 9\~500 грн. та відповідачем [PERSON] при поданні зустрічного позову в розмірі 9 500 грн. Беручи до уваги, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, то понесені ним судові витрати не підлягають відшкодуванню. В той же час оскільки відповідачем [PERSON] не заявлялось вимог про відшкодування понесених ним судових витрат, то на підставі ст. 13 ЦПК України у суду відсутні підстави для розгляду питання про відшкодування таких витрат за рахунок відповідачів по зустрічному позову. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved