Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

06 листопада 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Теревнікової Людмили Миколаївни про визнання недійсними свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації. В обґрунтування позову зазначено, що 17 квітня 1990 року Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів був виданий ордер на житлове приміщення №263 серія ГР на ім`я [PERSON] з сім`єю з 3 осіб на право зайняття житлового приміщення площею 43,36 кв.м., що складається із 2 кімнат в комунальній квартирі по [ADDRESS] . Згідно даного ордеру, до складу сім`ї входять дочки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , (після зміни прізвище [PERSON] , позивач). У 2023 році позивач звернулась до ТОВ «ОР БТІ» для підготовки технічного паспорту та інших документів з метою реєстрації права власності на майно. При підготовці технічного паспорту та вивченні документів, було виявлено, що за [PERSON] (спадкоємцем якого є [PERSON] ) було зареєстровано право власності на об`єкт нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] . Підставою права власності стало свідоцтво про право власності на житло від 10 жовтня 1997 №0779, видане Органом приватизації державного житлового фонду Приморського району. Згідно даного свідоцтва, документ видано згідно розпорядження (наказу) від 13 жовтня 1997 за №779. Загальна площа житла 66,3 кв.м. Додатком до даного свідоцтва є технічний паспорт. Однак, як вбачається з вказаного технічного паспорта, відповідачем було приватизовано зокрема, коридор-6, коридор-7 площею 4,2 кв.м. та 4,0 кв.м відповідно. Підстави для такого відсутні, оскільки вказані приміщення були передані згідно ордеру на житлове приміщення та фактично сполучають між собою належні позивачу приміщення: житлова кімната-12, коридор-2, санвузол-3, житлова кімната-4. Також при вивченні документів було з`ясовано, що вищезазначене розпорядження (наказ) від 10 жовтня 2023 року №779, на підставі якого було видано відповідне свідоцтво, відсутнє. Тобто, фактично [PERSON] було приватизовано належні позивачу приміщення, які були передані її сім`ї ще в 1990 році, що також перешкоджає позивачу у доступі до належного йому майна. У зв`язку з наведеним, позивачі наразі позбавлені можливості зареєструвати право власності на належне майно. Ухвалою суду від 07 листопада 2023 року відкрито провадження у справі та встановлено загальний порядок розгляду справи. Прокольною ухвалою суду від 27 лютого 2024 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. 22 жовтня 2024 року від представника Позивачів до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності, не заперечував проти заочного розгляду справи. Сторони в судове засідання 22 жовтня 2024 року не з`явились, про день, місце та час розгляду справи були повідомлені належним чином. Згідно до п.п.6, 7 ч.2 ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. Відповідно до ч.1 ст.44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч.4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у зв`язку з неявкою відповідача, який повідомлявся належним чином про дату, час і місце судових засідань, та неповідомленням про поважність причин такої неявки в судові засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, відсутністю заперечень з боку позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у заочному порядку. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 квітня 1990 року Виконавчим комітетом Приморської районної ради народних депутатів був виданий ордер на житлове приміщення №263 серія ГР на ім`я [PERSON] з сім`єю з трьох осіб на право зайняття житлового приміщення площею 43,36 кв.м., що складається із 2 кімнат в комунальній квартирі по [ADDRESS] . Згідно даного ордеру, до складу сім`ї входять дочки [PERSON] [PERSON] та [PERSON] , (після зміни прізвище [PERSON] , позивач). У 2023 році [PERSON] звернулась до ТОВ «ОР БТІ» для підготовки технічного паспорту та інших документів з метою реєстрації права власності на майно. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 жовтня 1997 року №0779, виданому Органом приватизації державного житлового фонду Приморського району, [PERSON] належить квартира за адресою [ADDRESS] , загальна площа квартири 66,3 кв.м. Свідоцтво видане відповідно до розпорядження (наказу) від 13 жовтня 1997 року за номером 779. Додатком до цього свідоцтва вказано технічний паспорт на двох аркушах. Як встановлено з даного технічного паспорта, відповідачем було приватизовано зокрема, коридор-6, коридор-7 площею 4,2 кв.м. та 4,0 кв.м відповідно. Однак, як встановлено судом, вказані приміщення вже були передані позивачу [PERSON] згідно ордеру на житлове приміщення від 17 квітня 1990 року та фактично сполучають між собою належні позивачу приміщення: житлова кімната-12, коридор-2, санвузол-3, житлова кімната-4. Також, у матеріалах справи відсутнє вищезазначене розпорядження (наказ) від 10.10.1997 №779, на підставі якого було видано відповідне свідоцтво про право власності житло від 10 жовтня 1997 року №0779. Таким чином, [PERSON] фактично було отримано у власність приміщення, які раніше вже були передані позивачу в 1990 році. Як встановлено судом, [PERSON] помер [INFO] . На підставі свідоцтва про право на спадщину серія та номер: 598, виданий 21.07.2023, видавник: Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Теревнікова Л.М., право власності на спірну квартиру було зареєстровано за спадкоємцем - [PERSON] . Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21 липня 2023 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Теревніковою Л.М. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 68550614, на підставі якого за [PERSON] зареєстровано право власності на квартиру загальною площею 65,3 кв.м., за адресою [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна: 2768916651100, номер запису про право власності: 51082075. Звертаючись до суду з відповідним позовом, позивачі вказували, що останні наразі позбавлені можливості зареєструвати право власності на належне майно. Вирішуючи спір, суд виходив з наступного. Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Відповідно до ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Крім того, відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ЕСНR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Sеrіеs А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява №48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Також, стаття 1 Першого протоколу, спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польщі» від 22.06.2004 року). Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України, неприпустимим є позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Згідно з ст. 316 ЦК України - правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В статті 391 ЦК України зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно положень ст. 1 Закону України «Про приватизацію» (тут і далі - в редакції на момент видачі спірного свідоцтва про право власності від 10 жовтня 1997 року), приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про приватизацію», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація здійснюється шляхом, зокрема, безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю (ст. 3 Закону України «Про приватизацію»). Статтею 8 вказаного Закону встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Згідно п. 2 Положення про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян, затвердженого Наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству 15.09.1992 №56 (далі Положення №56), передачі у власність громадян підлягають квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму. Приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною виконавчою владою, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд (п. 13 Положення №56). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина (п. 14 Положення №56). У додатку № 1 до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (далі - Тимчасове положення № 7/5), міститься Перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться реєстрація прав власності на об`єкти нерухомого майна (далі - Перелік), у пункті 7 якого до таких правовстановлювальних документів віднесено свідоцтва про право власності, видані органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді. Отже, саме свідоцтво про право власності, видане органами приватизації наймачам квартир у державному житловому фонді, є правовою підставою для набуття права власності та здійснення державної реєстрації права власності, тобто є правовстановлюючим документом, на підставі якого це право виникає, змінюється чи припиняється. Можливість оспорювання свідоцтва про право власності, виданого органами приватизації, підтверджується практикою Великої Палати Верховного Суду, зокрема, постановами від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19), від 12 грудня 2018 року у справі № 644/7422/16-ц (провадження № 14-363цс18) та Верховного Суду, зокрема, постановою від 07 жовтня 2020 року у справі № 367/8010/16 (провадження № 61-32156св18). Разом з тим, право власності за первісним власником - [PERSON] , було зареєстровано за відсутності належного свідоцтва про право власності на житло (а саме: відсутнє розпорядження (наказ) органу приватизації), протилежного під час розгляду справи встановлено не було. При цьому, при видачі оспорюваного свідоцтва не було враховано, що на частину приміщень, які передавались [PERSON] , уже наявні права у [PERSON] , якій разом з членами її сім`ї був виданий відповідний ордер на житлове приміщення. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання недійсним оспорюваного свідоцтва. Згідно положень ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1296 ЦК України визначено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва). Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18), від 14 травня 2018 року у справі № 296/10637/15-ц (провадження № 61-2448св18) та від 23 вересня 2020 року у справі № 742/740/17 (провадження № 61-23св18). Верховний Суд у постанові від 11.12.2019 у справі № 414/811/17 вказав, що серед підстав визнання свідоцтва недійсним може бути, зокрема, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини. За таких обставин, враховуючи недійсність виданого [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке отримано у спадок [PERSON] , а також порушення прав та інтересів позивачів щодо нерухомого майна, суд приходить до висновку про наявність підстав для скасування спірного свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із вимогами ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню, крім випадків, передбачених пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію набуття речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження припиняються. У разі якщо в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, наявні відомості про речові права, обтяження речових прав, припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації, або якщо відповідним судовим рішенням також визнаються речові права, обтяження речових прав, одночасно з державною реєстрацією припинення речових прав чи обтяжень речових прав проводиться державна реєстрація набуття відповідних прав чи обтяжень. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи визнання його прийнятим з порушенням цього Закону та анулювання у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав, що здійснюється державним реєстратором або, у випадку скасування рішення Міністерства юстиції України, прийнятого відповідно до пункту 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, посадовою особою Міністерства юстиції України. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними. Державна реєстрація прав у випадках, передбачених цією частиною, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, крім випадку визнання її вчиненою з порушенням цього Закону та анулювання рішення державного реєстратора про державну реєстрацію на підставі рішення Міністерства юстиції України, що виконується посадовою особою Міністерства юстиції України відповідно до статті 37 цього Закону. Таким чином, скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності є належним способом захисту прав та інтересів позивачів. Зважаючи на вищевикладені висновки суду, позовні вимоги в частині скасування запису про право власності та рішення державного реєстратора підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням викладеного, розглянувши цивільну справу всебічно та з врахуванням наданих доказів, суд вважає, що відповідні вимоги позивачів за позовом є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Крім цього на підставі п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачів, [PERSON] та [PERSON] , у рівних частках, витрати по оплаті судового збору в розмірі 3220,80 грн.

Outcome: approved