Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

28.08.2024 до суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої діє представник адвокат Маринюк С.О., до [PERSON] , про встановлення факту непроживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент смерті спадкодавця. В обґрунтування поданого позову вказано, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який був зареєстрований в [ADDRESS] , разом з ним на день його смерті була зареєстрована відповідач дочка [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається з в т.ч. з житлового будинку, що розташований в [ADDRESS] . Позивачка є спадкоємцем після смерті [PERSON] за законом, відповідачка, хоч і була зареєстрована разом із спадкодавцем на день його смерті, але фактично не проживала, інших спадкоємців першої черги немає, том позивач вважає, що вона є єдиним спадкоємцем, який претендує на спадщину. Відповідно до ст. 1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, але оскільки спадкодавець [PERSON] був зареєстрований в м. Славута, на день його смерті за вказаною адресою були зареєстровані і позивач, і відповідач, але відповідач по місцю реєстрації не проживає з 2011 року по сьогоднішній день, постійне місце проживання знаходиться в Казахстані, а позивач проживала разом із спадкодавцем, доглядала до дня смерті, тому нотаріус видав позивачу свідоцтво про право на спадщину на частку майна житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться [ADDRESS] , а частку спадкового майна за законом залишив відкритою для [PERSON] , так як її місце проживання зареєстроване разом з спадкодавцем. Відповідач заяву про прийняття спадщини до нотаріуса не подала, разом із спадкодавцем фактично не проживала, тому не може спадкувати частку спадщини [PERSON] , який помер [INFO] , хоча й залишалася зареєстрованою на день смерті [PERSON] . На думку сторони позивача, відповідачка є такою, що не прийняла спадщину, так як не проживала із спадкодавцем на день смерті. На даний час для оформлення спадщини позивачці необхідно довести факт неприйняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON] , встановивши факт її непроживання разом з [PERSON] на день його смерті. Ухвалою суду від 30 серпня 2024 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 13.09.2024. 13.09.2024 підготовче судове засідання у справі закрито та призначено судовий розгляд на 16.10.2024. 16.10.2024 позивач [PERSON] підтримала подану заяву. Повідомила, що [PERSON] , її батько, спадкодавець, помер [INFO] , з яким вона проживала за однією адресою по [ADDRESS] . За цією адресою також значиться зареєстрованою її сестра, відповідач [PERSON] , яка з 2011 року виїхала з України та разом з батьком не проживала, не доглядала його, не спілкувалась. Тому позивачка вважає, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті батька. Представник позивача, адвокат Маринюк С.О., в судовому засіданні зазначив, що вони з позивачкою звернулись до суду саме в порядку позовного провадження, оскільки прийняте рішення прямо впливає на спадкові права відповідачки. Зокрема, представник позивача вважає, що [PERSON] не може мати права на спадкування згідно ст. 1268 ЦК України, оскільки вона фактично із спадкодавцем не проживала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась та про причини неявки не повідомила. Відповідач належним чином повідомлялась про час та дату розгляду справи шляхом направлення судових повісток за зареєстрованим місцем проживання та шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті судової влади України. Будь-яких заяв чи клопотань до суду не надходило, відзив на позов не надано, у зв`язку із чим протокольною ухвалою суду від 16.10.2024 було постановлено проводити заочний розгляд даної справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Окрім того, в судовому засіданні у якості свідків були допитані: [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] , двоюрідний брат позивачки, повідомив, що його двоюрідна сестра [PERSON] до дня смерті його дядька (її батька) [PERSON] проживала разом із останнім та доглядала його. [PERSON] з ними разом не проживала та взагалі не приїжджала в Україну близько 15 років. [PERSON] , сусід позивачки, повідомив, що вже тривалий час знає [PERSON] та її родину. Він особисто знав і [PERSON] , який помер у травні 2023 року. [PERSON] , її чоловік та [PERSON] разом проживали за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] разом із ними не проживала і взагалі свідок її не знає та не бачив. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що батько позивачки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 7, 6, 8). За даними довідки Виконавчого комітету Славутської міської ради № 2127/26-13, померлий [PERSON] , 1939 р.н., був зареєстрований станом на день смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] , разом з: [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 2002 р.н., [PERSON] , 1986 р.н. [PERSON] , 1981 р.н. (а.с. 11). З Акту квартального комітету № V від 14.06.2024 № 48 слідує, що сестра [PERSON] , 1964 р.н., [PERSON] , 1981 р.н., яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , за вказаною адресою не проживає з 2011 року, не приймала участі в лікуванні і похованні батька, що підтверджується поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). З матеріалів справи спадкової справи № 35/2023, заведеної після смерті [PERSON] , 1939 р.н., померлого [INFO] , вбачається, що позивачці [PERSON] видано свідоцтва про право на спадщину на частину житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки кадастровий номер 6810600000:01:003:0977. Іншим спадкоємцем на частки будинку та земельної ділянки є дочка [PERSON] , 1981 р.н. (а.с. 13). Відповідачка [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріуса не зверталась, свідоцтва про право на спадщину за законом не отримувала. Згідно відповіді нотаріуса від 29.07.2024 № 165/01-16, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину ще на часток житлового будинку та земельної ділянки, оскільки [PERSON] , яка на день смерті спадкодавця була зареєстрована разом із ним, вважається такою, що прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав. Тому позивачці рекомендовано звернутися до суду для встановлення факту непроживання спадкоємця разом із спадкодавцем на момент його смерті (а.с. 15). Надаючи правову оцінку зазначеним обставинам, суд враховує наступне. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). У частинах 1 та 2 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Тобто, будь-яка особа, яка постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається такою, що своєчасно прийняла спадщину. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина 1 ст. 1270 ЦК України). Так, з матеріалів справи вбачається, що у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини або відмову від її прийняття відповідач [PERSON] не зверталась. Спадкову справу заведено на підставі заяви про прийняття спадщини позивачки [PERSON] . При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини, коло спадкоємців, які прийняли спадщину, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Так, ч. 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення ст. 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. За змістом пунктів 3.21 та 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). За змістом ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Так, на день смерті спадкодавця [PERSON] , який помер [INFO] , як позивач, так і відповідач були зареєстровані за місцем фактичного проживання спадкодавця: [ADDRESS] . Суд звертає увагу на те, що ч. 1 ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Верховний Суд неодноразово зазначав про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України, позивач викладає свої вимоги щодо предмета позову та їх обґрунтування. Предмет позову це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, заявлена через суд. Підстава позову це юридичні факти (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача. Предметом даного позову визначено встановлення факту непроживання [PERSON] із спадкодавцем на момент смерті спадкодавця. Однак, виходячи зі змісту позову, позивачка фактично намагалася довести те, що лише вона є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON] та усунути від спадкування відповідачку. Зазначені висновки узгоджуються із висновкам, викладеними Верховного суду від 26 липня 2023 року у справі № 641/3893/20. Суд звертав увагу позивача на обраний спосіб захисту, однак, позивач наполягав на своїх вимогах. Отже, обраний позивачкою спосіб захисту не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи. З огляду на викладене у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у зв`язку із застосуванням позивачкою способу захисту, який не узгоджується із положеннями статті 16 ЦК України.

Outcome: dismissed