Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Донецької обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, про відшкодування майнової та моральної шкоди. Позовна заява мотивована тим, що вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 17-18 серпня 2010 року його було засуджено до 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного майна (справа № 1-79/2010). Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 листопада 2010 року вирок Єнакіївського міського суду Донецької області від 17-18 серпня 2010 року змінено та призначено покарання у вигляді 6 років позбавлення волі, з конфіскацією майна ( справа № 11-2942/10). Після вказаного вироку він ( [PERSON] ) відбував покарання в колонії № [NUMBER] в м. Мена Чернігівської області до 30.03.2011 р. Відповідно до довідки про звільнення від 30.03.2011 р. він був звільнений з вказаної колонії на підставі Указу Президента від 24.03.2011 р. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 травня 2011 року вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 липня 2011 року справу направлено на новий розгляд. 25.11.2011 р. Єнакіївським міським судом Донецької області змінено вирок та призначено покарання 4 роки 11 місяців 9 днів позбавлення волі без конфіскації майна. 25.06.2012 р. апеляційний суд Донецької області змінив вирок та призначив покарання у вигляді 4 років позбавлення волі без конфіскації. Таким чином, він, [PERSON] , незаконно був позбавлений волі на строк 11 місяців 9 днів. Він подав заяву до Донецької обласної прокуратури та до Артемівського міськрайонного суду Донецької області з метою надання інформації щодо розміру завданої шкоди та надання роз`яснення щодо порядку відшкодування такої шкоди. Донецькою обласною прокуратурою було надано відповідь від 29.04.2021 р. про те, що з його звернення не вбачається підстав для визначення розміру шкоди та її відшкодування. Артемівський міськрайонний суд Донецької області надав відповідь на його заяву, в якій зазначив, що не надає консультацій з порушеного питання. Позивач зазначав, що у зв`язку з незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду йому було завдано моральну шкоду, що знайшла своє вираження у моральних втратах, що призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Він зазнав моральні страждання у зв`язку з незаконним позбавленням волі на строк 11 місяців 9 днів, що призвело до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, так як майже рік свого життя він незаконно провів в колонії та зазнавав постійних утисків та обмежень з огляду на встановлений там режим та відповідні обмеження у спілкуванні з рідними, друзями, не мав можливості працювати та займатись своїми справами. На підставі викладеного та відповідно до приписів Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01.12.1994 р. № 266/94-ВР, Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», статей 23, 170,1167, 1176 Цивільного кодексу України, практику Європейського Суду з прав людини, [PERSON] просив: звільнити його від сплати судового збору за подання цієї заяви; відшкодувати йому шкоду, перелічену в пунктах1,3,5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а саме: заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій у розмірі 72\~000 грн.; моральну шкоду у розмірі 1\~000\~000 грн. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 31.05.2021 року позовна заява [PERSON] прийнята до розгляду в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 10.09.2021 р. До суду 06.09.2021 року надійшла заява позивача [PERSON] про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує повністю за заявленими підставами. 31.08. 2021 року до суду надійшов відзив Державної казначейської служби України в особі представника Головного управління Державної казначейської служби України у Харківській області В. Пузікова на позовну заяву [PERSON] , в якому зазначено, що позовні вимоги не визнаються, оскільки Казначейство відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету у встановленому Порядку. При цьому необхідності зазначення у позовних вимогах (рішенні) таких відомостей як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення /списання ЦПК України не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. Не допускається стягнення з Казначейства моральної і матеріальної шкоди, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. (висновки Верховного Суду у постанові від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, від 06.02.2019 у справі № 199/6713/14-ц). Зазначає, що позивачем на порушення вимог ст. 81 ЦПК України не доведені обставини, на які він посилається в позовній заяві. У відзиві також міститься прохання розгляд справи проводити без участі представника Казначейства. 14.09.2021 р. до суду надійшов відзив на позовну заяву заступника керівника Донецької обласної прокуратури І. Куценко, в якому міститься прохання про відмову у позові [PERSON] з посиланням на те, що будь-якого рішення, яке є підставою на відшкодування шкоди, передбаченої ч.2 ст. 1176 ЦК України та ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відносно [PERSON] не приймалось, тому право на відшкодування шкоди у нього відсутнє. Крім того, встановлено, що Європейський Суд з прав людини розглянув справу «Саргасян та інші проти України» за заявою № 54012/07 та інші дві заяви, зокрема заяву № 25697/08, подану [PERSON] щодо порушення\~пункту 3\~статті 5 Конвенції у зв`язку з тривалістю тримання заявника під вартою під час досудового слідства порушення\~пункту 1\~статті 6\~Конвенції та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінального провадження щодо заявника. Рішенням Європейського Суду від 09.01.2020 постановлено, що було порушено як процесуальний так і матеріальний аспекти\~статті 3\~Конвенції щодо усіх заявників; що було порушено\~пункт 3\~статті 5 Конвенції у зв`язку зі скаргою, висунутою у заяві № 25697/08; що було порушено\~пункт 1\~статті 6 Конвенції у зв`язку зі скаргою, висунутою у заяві № 25697/08. Постановлено, що \~упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити заявникам ( у тому числі [PERSON] 15 000 євро моральної шкоди) суми, зазначені у таблиці в\~додатку, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу. Вважає, що таким чином, [PERSON] вже отримав від держави відшкодування моральної шкоди і не може претендувати на її стягнення. Стягнення національним судом на користь [PERSON] грошової компенсації за одне і теж саме порушення його прав, з одних і тих же підстав, призведе до подвійного стягнення коштів з державного бюджету(висновок Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 у справі № 754/13692/15-ц). Також зазначає, що позивачем не надано до позову документів, передбачених п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, а також не конкретизовано з якого органу має бути стягнута заявлена ним сума відшкодування, що також є підставою для відмови у задоволенні позову. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08.03.2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» територіальну підсудність Чугуївського міського суду Харківської області було змінено на територіальну підсудність Глобинського районного суду Полтавської області. Згідно розпорядження Голови Верховного Суду № 65 від 17.11. 2022 року «Про відновлення територіальної підсудності судових справ окремих судів м. Харкова та Харківської області» територіальну підсудність Чугуївського міського суду Харківської області відновлено з 23.11.2022 року. Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 23 листопада 2023 року закрито підготовче провадження у справі, розгляд якої призначено по суті. 01.10.2024 року до суду подана заява представника відповідача Донецької обласної прокуратури - прокурора Чугуївської окружної прокуратури Харківської області Доннік А.В., в якій міститься прохання про розгляд справи за її відсутністю, В задоволенні позовних вимог просить відмовити в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, проти винесення заочного рішення не заперечує. Учасники справи до суду не з`явилися, повідомлені про час та місце розгляду справи відповідно до вимог ст.ст. 128-131 ЦПК України. Враховуючи зазначене, суд ухвалює рішення без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, на підставі наявних матеріалів справи, що відповідає положенням ст.ст. 247 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи,встановивши фактичні обставини справи, оцінивши надані учасниками справи докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 17-18 серпня 2010 року [PERSON] було визнано винуватим у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 307, частиною другою статті 309, частиною другою статті 383, частиною першою статті 263 КК України, та призначено покарання відповідно до частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів у вигляді восьми років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави. Строк покарання вираховувати з 8 квітня 2006 року. Міру запобіжного заходу залишити взяття під вартою в СІЗО м. Артемівська Донецької області. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 19 листопада 2010 року вирок Єнакіївського міського суду Донецької області від 17-18 серпня 2010 року змінено, призначено [PERSON] покарання за ст.307 ч.2 КК України у вигляді шести років позбавлення волі, за ст. 309 ч.2 КК України п`ять років позбавлення волі, за ст. 383 КК України п`ять років позбавлення волі, за ст. 263 ч.1 КК України чотири роки позбавлення волі. Відповідно до частини першої статті 70 КК України за сукупністю злочинів визначено покарання у вигляді шести років позбавлення волі, з конфіскацією всього належного йому майна в дохід держави. В іншій частині вирок залишений без змін. Як вбачається з копії довідки про звільнення серії ЧРН № 000147 від 30.03.2011 [PERSON] відбував покарання у Менській виправній колонії № 91 Управління ДДУПВП в Чернігівській області з 08.04.2006 р. до 30.03.2011 р. на підставі вироку Єнакіївського міського суду Донецької області від 17-18 серпня 2010 року, яким засуджений до 6 років позбавлення волі, та звідки звільнений від основної і додаткової міри покарання на підставі Указу Президента України від 24.03. 2011 року № 337/2011. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 05 липня 2011 року ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 19 листопада 2010 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 02.11.2011 року вирок Єнакіївського міського суду Донецької області від 17-18 серпня 2010 року скасовано , справу передано до того ж суду на новий судовий розгляд в іншому складі. Вироком Єнакіївського міського суду Донецької області від 25.11.2011 року [PERSON] було засуджено за ч.1 ст. 309, ч.2 ст. 307, ст. 69 , ч.1 ст. 70 КК України до 4 років 11 місяців 9 днів позбавлення волі без конфіскації майна. Зараховано [PERSON] строк перебування під вартою з 08.04.2006 р. по 30.03.2011 року та постановлено вважати призначене покарання відбутим. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 25.06.2012 року вирок Єнакіївського міського суду Донецької області від 25.11.2011 року змінено. В частині засудження [PERSON] за ч.1 ст. 309 КК України вирок скасовано, а справа в цій частині закрита у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В частині засудження за ч.2 ст. 307 КК України застосовано положення статті 69 КК України та знижено покарання до чотирьох років позбавлення волі без конфіскації майна. В іншій частині вирок залишено без змін. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що відповідно до цього\~Закону\~підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених\~законами України\~«Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю»\~та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 3 вказаного Закону\~передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), в тому числі й моральна шкода. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету (стаття 4 Закону). Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди передбачено тільки у випадках визнання особи невинуватою або якщо справу закрито з реабілітуючих підстав. Отже, вказаний Закон пов`язує виникнення у конкретного реабілітованого громадянина права на відшкодування шкоди зі складним юридичним складом, яке включає в себе підстави виникнення шкоди, завданої незаконними діями, та умовами виникнення права на його відшкодування. Тобто, право на відшкодування виникає лише в разі повної реабілітації особи, про що зазначається в пункті 3 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41. Така судова практика є незмінною, про що зазначено в ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 522/2493/18 (провадження № 14-195цс21). Реабілітуючі підстави,\~на відміну\~від нереабілітуючих,\~для застосування\~Закону України\~«Про порядок\~відшкодування шкоди,\~завданої громадянинові\~незаконними діями\~органів,\~що здійснюють\~оперативно-розшукову\~діяльність,\~органів досудового\~розслідування,\~прокуратури і\~суду» пов`язані\~з констатацією\~факту того,\~що підозрюваний/ обвинувачений не вчинив злочину. До реабілітуючих належать лише три підстави: відсутність події кримінального правопорушення; відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати. Як зазначено в ухвалі апеляційного суду Донецької області від 25.06.2012 року вирок Єнакіївського міського суду Донецької області від 25.11.2011 року змінено. В частині засудження [PERSON] за ч.1 ст. 309 КК України вирок скасовано, а справа в цій частині закрита у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. В частині засудження за ч.2 ст. 307 КК України застосовано положення статті 69 КК України та знижено покарання до чотирьох років позбавлення волі без конфіскації майна. В іншій частині вирок залишено без змін. Тобто закриття кримінального провадження за обвинуваченням [PERSON] за ч.1\~ст.\~309\~КК України відбулося з нереабілітуючих підстав (у зв`язку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності), а тому позивач не має право на отримання відшкодування шкоди згідно із Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до вимог частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 646/1591/18 звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з закінченням строків давності, не є реабілітуючою обставиною, а тому не може також бути підставою для відшкодування моральної шкоди. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 липня 2021 року у справі № 766/8892/17 (провадження № 61-3345св21) зазначено, що, правильно встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, суди обґрунтовано керувалися тим, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки право на відшкодування шкоди виникає в особи лише у випадку незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, при повній реабілітації. Проте, як встановлено судами, кримінальну справу за обвинуваченням позивача у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 366 КК України, закрито у\~зв`язку\~із закінченням\~строків давності,\~що в\~свою чергу\~не є\~реабілітуючою підставою\~та не\~виправдовує особу,\~яка вчинила\~кримінально каране\~діяння. У випадку закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності (за згодою обвинуваченого) відсутні підстави для відшкодування шкоди відповідно до положень статті 2 Закону № 266/94-ВР. Погоджуючись з висновками судів, Верховний Суд вказав, що незаконність притягнення до кримінальної відповідальності підлягала доведенню у кримінальній справі, однак позивач, реалізуючи свої процесуальні права, погодився на закриття кримінальної справи з нереабілітуючих підстав. У постанові від 06 березня 2019 року у справі № 161/10842/15-ц (провадження № 61-20009св18) Верховний Суд, погоджуючись з висновками судів попередніх інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, вважав, що позивач не має права на відшкодування матеріальної та моральної шкоди на підставі Закону, оскільки його не було повністю реабілітовано за вчинення злочинів, зокрема, за частиною другою статті 149, частиною третьою статті 303 КК України - виправдано, у межах цієї ж кримінальної справи засуджено за вчинення злочинів, передбачених частиною другою статті 28, частиною другою статті 303, частиною третьою статті 357 КК України, однак звільнено від покарання у зв`язку із закінченням строків давності, тобто з нереабілітуючих підстав. При цьому Верховний Суд в зазначеній постанові вказав, що кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням статті 5 Конвенції, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Проте заявник, вимагаючи компенсацію за позбавлення його свободи, в межах цієї або іншої судової справи не надав докази, які б свідчили про незаконність такого обмеження волі. У справі немає даних про те, що суд, санкціонуючи тримання під вартою позивача, вказав на незаконність такого обмеження волі або порушення процедури затримання. Також відсутні докази, що позивач оскаржував своє взяття або тримання під вартою і компетентний суд встановив його незаконність. Аналогічна правова позиція підтримана й у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 759/7200/21, провадження № 61-329св24. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що позивач [PERSON] безпосередньо чи опосередковано не довів факт незаконного обмеження свободи, який би надав право на компенсацію, передбачену статтею 5 Конвенції, отже, відсутні підстави, передбачені Законом № 266/94-ВР для відшкодування шкоди. Крім того, при розгляді справи, оцінюючи відзиви відповідачів на позов [PERSON] , суд враховує й правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду (ВП ВС) від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (належні відповідачі) в якій Суд зауважує, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови ВП ВС від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою ( постанова ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 30)). Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови ВП ВС від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)). Крім того, суд зазначає, що посилання представника Донецької обласної прокуратури в своєму відзиві на позовну заяву на те, що [PERSON] вже отримав від держави відшкодування моральної шкоди на підставі рішення Європейського суду з прав людини у справі «Саргасян та інші проти України» від 09.01.2020 року і не може претендувати на її стягнення, оскільки стягнення національним судом на користь [PERSON] грошової компенсації за одне і теж саме порушення його прав, з одних і тих же підстав, призведе до подвійного стягнення коштів з державного бюджету, суд не може прийняти до уваги. Як зазначено вище судом на підставі наданих доказів зроблений висновок про те, що у позивача [PERSON] не виникло право на відшкодування моральної шкоди, оскільки відсутні визначені Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підстави для такого відшкодування. Крім того, як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Саргасян та інші проти України» від 09.01.2020 року звернення [PERSON] до Суду було мотивовано порушенням\~пункту 3\~статті 5 Конвенції у зв`язку з тривалістю тримання заявника під вартою під час досудового слідства та порушенням\~пункту 1\~статті 6\~Конвенції та статті 13 Конвенції у зв`язку з надмірною тривалістю кримінального провадження щодо заявника. Тобто підстави щодо відшкодування шкоди інші, ніж заявлені [PERSON] в справі, що розглядається. Згідно\~п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір"\~судовий збір не справляється\~за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України судові витрати приймаються на рахунок держави.

Outcome: dismissed