Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

28.12.2023р. до Жовтневого районного суд м. Дніпропетровська надійшла позовна заява виконувача обов?язків керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] (третя особа - [PERSON] ) про витребування нерухомого майна на користь територіальної громади міста, визнання недійсним договору іпотеки (а.с. 1-40). Ухвалою судді Наумової О.С. від 29.12.2023р. відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в загальному порядку позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 224, том 1). Ухвалою судді від 29.12.2023р. заяву виконувача обов?язків керівника Центральної окружної прокуратури міста Дніпра про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено [PERSON] та будь-яким іншим особам, у тому числі суб`єктам державної реєстрації прав (державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам) вчиняти будь-які дії пов?язані з державною реєстрацією речових прав щодо квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 2213861112101), у тому числі шляхом укладення договорів купівлі-продажу, дарування, міни, про задоволення вимог іпотекодержателя, передачі в оренду, поділу об?єкта. В задоволенні іншої частини вимог відмовлено (а.с. 48-51, том 2). Підготовче засідання у справі закрите 07.03.2024р. та справа призначена до судового розгляду по суті (а.с. 81-82 том 2). В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що житловий будинок по [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , зареєстрований за Місцевою радою на підставі рішення виконавчого комітету від 24.04.1990 №438, про що видане реєстраційне посвідчення від 08.06.1990р. та зроблено запис в реєстрову книгу №21 за реєстровим №1063. За інформацією Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №5848 від 13.06.2023р., станом на 31.12.2012р., державна реєстрація права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] КП «ДМБТІ» ДМР не проводилась. Отже, квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,6 кв.м., належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. В той же час, відповідно до інформації, що розміщена в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно встановлено, що 02.11.2020р. державним реєстратором Виконавчого комітету Межиріцької сільської ради Павлоградського району Дніпропетровської області Зайцевим Антоном Вадимовичем за [PERSON] зареєстровано право власності на житлову квартиру загальною площею 65,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2213861112101), на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 16.10.2003р., укладеного з [PERSON] та посвідченого на Товарній біржі «Катеринославська» за №НЗ-521. Відповідно до умов укладеного договору, цей договір підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації. В подальшому, 18.11.2020р. [PERSON] здійснив відчуження квартири на користь своєї дружини [PERSON] на підставі договору дарування квартири, яку [PERSON] передала в іпотеку на підставі укладеного між нею та [PERSON] договору іпотеки від 02.12.2020 в забезпечення виконання зобов?язання згідно з договором позики в розмірі 571 000,00 грн. При цьому, єдиним органом приватизації житла, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра, є департамент житлового господарства Дніпровської міської ради. Так, відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-5049 від 12.05.2023р., за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] . Відповідно до листа генерального директора Товарної біржи «Катеринославська» [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 16.10.2003р. №НЗ-521, на Товарній біржі не укладався та не реєструвався. За інформацією Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №5848 від 13.06.2023р., договір купівлі-продажу №Н3521, посвідчений на Товарній біржі «Катеринославська» 16.10.2003р., КП «ДМБТІ» ДМР не реєструвався. Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна від 16.10.2003р., який зазначено в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно як підставу набуття [PERSON] права власності на спірне нерухоме майно, на Товарній біржі не посвідчувався та БТІ не реєструвався, [PERSON] не міг набути право власності на це майно, оскільки воно належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра. Дані обставини у своїй сукупності свідчать, що спірне нерухоме майно є предметом незаконних дій, оскільки воно не перебувало у приватній власності, а первинна реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] здійснена на підставі договору купівлі-продажу, що має ознаки фіктивності, а отже вказана реєстрація проведена всупереч вимогам ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За фактом шахрайства щодо майна комунальної власності територіальної громади м. Дніпра СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42023042030000139 від 06.12.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на теперішній час володільцем спірного нерухомого майна є відповідач [PERSON] , яка без відповідних правових підстав володіє нерухомим майном, що поза волею дійсного власника вибуло із комунальної власності територіальної громади міста. Оскільки, спірне нерухоме майно було незаконно відчужене [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору дарування, Дніпровська міська рада як власник комунального майна, що вибуло з її власності поза її волею, має право на його витребування від останнього набувача шляхом пред?явлення віндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України. Крім того, недійсним має бути визнаний і договір іпотеки спірної квартири від 02.12.2020р. укладений між [PERSON] та [PERSON] . Незважаючи на те, що нерухоме майно вибуло з власності територіальної громади поза її волею у листопаді 2020 року, Дніпровською міською радою до цього часу не вжито заходів, направлених на повернення квартири до комунальної власності. Про безпідставне набуття речових прав на квартиру [ADDRESS] окружною прокуратурою надсилались повідомлення на адресу Дніпровської міської ради та її виконавчих органів. Разом з тим, за даними веб-порталу Судова влада України, на цей час розгляд справ за позовами Дніпровської міської ради до [PERSON] та [PERSON] судами не здійснюється. Таким чином, вибуття спірного нерухомого майна із комунальної власності поза волею дійсного власника із порушенням встановленого чинним законодавством порядку у позаприватизаційний спосіб на підставі документів що мають ознаки фіктивності, та його подальша передача в іпотеку в забезпечення виконання зобов?язання згідно з договором позики, є безумовною підставою для витребування такого нерухомого майна у останнього набувача на підставі ст. 388 ЦК України та визнання недійсним договору іпотеки. Позивач просив суд задовольнити позовні вимоги та витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2213861112101); визнати недійсним договір іпотеки від 02.12.2020р. нерухомого майна - квартири [ADDRESS] (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна - 2213861112101), укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., реєстровий номер 6994, номер запису про іпотеку 39489078, номер запису про обтяження 39488508; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь Дніпропетровської обласної прокуратури понесені судові витрати. Прокурор Центральної\~окружної прокуратури\~міста Дніпра\~Дніпропетровської області\~Пащенко І.О. (діє на підставі довіреності від 23.05.2023р. №04/54-4393ВИХ-23, а.с. 58, том 2) в судовому засіданні, призначеному на 16.10.2024р. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти винесення заочного рішення судом (а.с. 109-110 том 2 ). Представник позивача\~Дніпровської міської\~ради Семчук\~Н.В. (діє на підставі самопредставництва від імені юридичної особи, згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 24.02.2021р. (а.с. 59-68, том 2) в судовому засіданні, призначеному на 16.10.2024р. позовні вимоги підтримала в повному обсязі та не заперечувала проти винесення заочного рішення судом (а.с. 109-110 том 2). Відповідачка [PERSON] в судові засідання, призначені на 29.01.2024р., 07.03.2024р., 16.04.2024р., 27.05.2024р., 29.08.2024р., 16.10.2024р. не з?явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином шляхом направлення судової кореспонденції на підтверджену адресу місця її реєстрації, заяви про розгляд справи за її відсутності не надала, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталася, а також не скористалася правом надання заперечень проти позову. Конверти, якими направлялась поштова кореспонденція повернулись до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 78-80, 84, 87-88, 90-91, 96-97, 100, 107, том 2) Відповідач [PERSON] в судові засідання, призначені на 29.01.2024р., 07.03.2024р., 16.04.2024р., 27.05.2024р., 29.08.2024р., 16.10.2024р. не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової кореспонденції на підтверджену адресу місця його реєстрації, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання заперечень проти позову. Конверти, якими направлялась поштова кореспонденція повернулись до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 56, 74, 75, 76-77, 85-86, 89, 98, 99, 108, том 2). Третя особа,\~яка не\~заявляє самостійних\~вимог на\~предмет спору\~ [PERSON] в судові засідання, призначені на 29.01.2024р., 07.03.2024р., 16.04.2024р., 27.05.2024р., 29.08.2024р., 16.10.2024р. не з?явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом направлення судової кореспонденції на підтверджену адресу місця його реєстрації, заяви про розгляд справи за його відсутності не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звертався, а також не скористався правом надання пояснень на позовну заяву. Конверти, якими направлялась поштова кореспонденція повернулись до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням терміну зберігання» (а.с. 78-80, 84, 87-88, 90-91, 96-97, 100, 107, том 2). Згідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомленого про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , виходячи з положень ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважаються належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з?явилися, згідно до ст. 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, розглянувши матеріали справи і оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні (стаття 89 ЦПК України), вирішуючи справу, виходить з такого. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази у справі за принципами встановленими ст. 89 ЦПК України, установив такі обставини справи і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 24.04.1990р. №438 «Про реєстрацію будинків місцевих Рад, які належать ЖЕО Жовтневого району», вирішено провести реєстрацію будинків, зокрема будинку по [ADDRESS] (а.с. 163-174, том 1). Житловий будинок по [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , зареєстрований за Місцевою радою на підставі рішення виконавчого комітету від 24.04.1990р. №438, про що видане реєстраційне посвідчення від 08.06.1990р. та зроблено запис в реєстрову книгу №21 за реєстровим №1063 (а.с. 161-165, том 1). Згідно листа Дніпровської міської ради від 20.11.2023р. №7/11-2372 у Реєстрі об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Дніпра «Муніципальне житло» [ADDRESS] є запис про житловий будинок, літ. А-9, загальною площею 20\~180,5 кв.м., відомості про кв. [ADDRESS] в Реєстрі відсутня та з позовом до суду щодо витребування із чужого незаконного володіння вказаної квартири Дніпровська міська рада не зверталась (а.с. 190-191, том 1). Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , складеного фізичною особою-підприємцем [PERSON] 23.12.2015р., квартира розташована на 4 поверсі 9 поверхового будинку та складається з 3-х кімнат житловою площею 38,8 кв.м., загальна площа квартири становить 65,6 кв.м. (а.с. 115-119, том 1). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 18.12.2023р., первинне право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване 02.11.2020р. за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №НЗ-521 від 16.10.2003р., посвідченого на Товарній біржі «Катеринославська», реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 2213861112101 (а.с. 107-111). 18.11.2020р. [PERSON] здійснив відчуження квартири на користь своєї дружини [PERSON] на підставі договору дарування квартири [ADDRESS] від 18.11.2020р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шауловою М.О., яку [PERSON] передала в іпотеку на підставі укладеного між нею та [PERSON] договору іпотеки №6994 від 02.12.2020р. в забезпечення виконання зобов?язання згідно з договором позики в розмірі 571 000,00 грн. (а.с. 120-121, 122-126, том 1). В матеріалах справи міститься договір купівлі-продажу №НЗ-521 від 16.10.2003р., укладений між [PERSON] та [PERSON] на житлову квартиру загальною площею 65,6 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Цей договір посвідчений на Товарній біржі «Катеринославська» та підлягає реєстрації в бюро технічної інвентаризації (а.с. 112-113, том 1). Згідно інформації комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 02.11.2020р. №12903 на запит [PERSON] від 29.10.2020р., станом на 31.12.2012р. в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності за [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу №НЗ-521 від 16.10.2003р., посвідченого на товарній біржі «Катеринославська» від 16.10.2003р., зареєстроване в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №152 за реєстровим номером №26 (а.с. 114, том 1). При цьому за інформацією комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради №5848 від 13.06.2023р., договір купівлі-продажу №Н3521, посвідчений на Товарній біржі «Катеринославська» 16.10.2003р., КП «ДМБТІ» ДМР не реєструвався (а.с. 140, том 1). Згідно листа генерального директора Товарної біржи «Катеринославська» [PERSON] , договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] від 16.10.2003р. №НЗ-521, на товарній біржі не укладався та не реєструвався (а.с. 177, том 1). Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №3/12-5049 від 12.05.2023р., за архівними даними приватизаційних справ департаменту, відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] , що також підтверджується листом Дніпровської міської ради від 13.12.2023р. №7/11-2547 (а.с. 136, 210, том 1). Суд також взяв до уваги доводи позивача стосовно здійснення СВ ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області за фактом шахрайства щодо майна комунальної власності територіальної громади м. Дніпра досудового розслідування у кримінальному провадженні №42023042030000139 від 06.12.2023р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 65,6 кв.м., не перебувала у приватній власності, первинна реєстрація в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] здійснена на підставі договору купівлі-продажу, який має ознаки фіктивності, а отже вказана реєстрація проведена всупереч вимогам ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, квартира [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади міста Дніпра, та вибула з володіння, поза волею власника в позаприватизаційний спосіб, чим порушено право комунальної власності територіальної громади міста на це майно. Оскільки, спірне нерухоме майно було незаконно відчужене [PERSON] на користь [PERSON] на підставі договору дарування, Дніпровська міська рада як власник комунального майна, що вибуло з її власності поза її волею, має право на його витребування від останнього набувача шляхом пред?явлення віндикаційного позову на підставі ст. 388 ЦК України. Згідно ст. 140 Конституції України місцеве самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 142 Конституції України, матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Стаття 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначає, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, житловий фонд, нежитлові приміщення та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об?єкти, визначені відповідно до закону як об?єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Частинами 4 та 5 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об`єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб?єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об?єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об?єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об?єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Відповідно до ст. 318 ЦК України одним з суб`єктів права власності є територіальна громада міста, яка реалізує свої повноваження через відповідну міську раду (ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб?єктів. Об?єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб?єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. За змістом ст. 13 Конституції України та ст. 319 ЦК України власність зобов`язує. Дніпровська міська рада, як власник, зобов`язана вживати заходи щодо сумлінного та добросовісного управління комунальним майном, забезпечувати його ефективне використання, контролювати стан збереження, а у випадку порушення права власності територіальної громади - невідкладно реагувати. Проте, Дніпровська міська рада, як розпорядник майна територіальної громади міста Дніпра, належним чином не виконує повноваження щодо контролю за використанням комунального майна, а також не використовує власні повноваження, спрямовані на захист своїх інтересів у судовому порядку. Наведене вказує на необхідність прокурорського реагування з метою захисту інтересів держави в особі Дніпровської міської ради. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. Наведена правова позиція викладена в постанові Великої палати Верховного Суду від 26.05.2020р. у справі №912/2385/18, постановах Верховного Суду від 10.08.2021р. по справі №923/833/20, від 20.07.2021р. у справі №908/2153/20. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.04.2019р. у справі №910/3486/18 представництво прокурором у суді законних інтересів держави здійснюється і у разі, якщо захист цих інтересів не здійснює або не належним чином здійснює відповідний орган. При цьому прокурор не зобов`язаний встановлювати причини за яких позивач не здійснює захист своїх інтересів. Відповідна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 18.04.2019р. у справі №906/506/18, від 11.04.2019р. у справі №904/583/18, від 13.02.2019р. у справі №914/225/18, від 21.05.2019р. у справі №921/31/18. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Об`єднаного королівства» суд проголосив, що засіб захисту повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами держави і суспільства з одного боку та приватними інтересами - з іншого. Окружною прокуратурою в порядку ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» на адресу Дніпровської міської ради скеровувались листи №04/54-8263ВИХ-23 від 04.10.2023р. та №04/54-1067ВИХ-23 від 01.12.2023р., з інформацією з приводу порушення інтересів держави, що полягають у безпідставному набутті речових прав на нерухоме майно, яке є комунальною власністю. Проте, Дніпровська міська рада, як власник комунального майна, не вжила належних та дієвих заходів, направлених на припинення порушень та повернення об`єкта нерухомого майна у комунальну власність. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений ужйого здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Положеннями частини 2 статті 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб?єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. 51 ЖК України жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів місцевих рад, представників громадських об`єднань, трудових колективів. На підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення (ст. 58 ЖК України). Порядок здійснення приватизації державного житла в Україні закріплюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Статтею 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім?ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства). З наявних у матеріалах справи доказів вбачається, що рішень щодо відчуження комунальної квартири [ADDRESS] , шляхом приватизації уповноваженим органом не приймалось. В постанові від 06.10.2021р. у справі №205/5579/19 (провадження №61-15794св20) Верховний Суд дійшов висновку, що у випадку якщо жодного розпорядження, на підставі якого видано свідоцтво про право власності на спірну квартиру, місцевими органами влади не приймалось, а тому для витребування майна з чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 07.04.2021р. у справі №202/589/18 (провадження №61-12611св20). Частиною 8 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. Статтею 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено підстави для відмови в державній реєстрації прав, серед яких наявність суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями. Зважаючи на наявність зареєстрованого права власності територіальної громади в особі Дніпровської міської ради на будинок [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , державний реєстратор не мав права здійснювати державну реєстрацію на вказане нерухоме майно за [PERSON] . Державний реєстратор мав перевірити достовірність документів, поданих для здійснення державної реєстрації, та встановивши їх недостовірність та суперечність між вже зареєстрованими правами і поданим на реєстрацію правом, мав відмовити у здійснені державної реєстрації речових прав [PERSON] . Отже, державну реєстрацію права власності на спірну квартиру проведено всупереч вимогам ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки заявлені речові права [PERSON] не відповідали законодавству та поданим документам. Таким чином, спірне нерухоме майно є предметом незаконних дій, оскільки реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] здійснена на підставі документів із ознаками фіктивності, а отже є незаконною, та відповідно, [PERSON] у передбачений чинним законодавством спосіб це право власності на спірне майно не набув, а тому не мав і правових підстав для подальшого розпорядження вказаним нерухомим майном на користь відповідача [PERSON] , у якої так само право власності на це майно не виникало, передала його в іпотеку відповідачу [PERSON] . Із врахуванням вищевикладеного, беручи до уваги, що у встановленому законодавством порядку із комунальної власності спірне нерухоме майно не вибувало та право власності територіальної громади міста не припинялось, воно підлягає витребуванню від останнього набувача в порядку ст. 388 ЦК України, а договір іпотеки має бути визнано недійсним. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (Постанова ОП КГС ВС від 24.01.2020р. у справі №910/10987/18). Державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності (такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020р. у справі №916/2791/13, у постанові КГС ВС від 21.01.2021р. у справі №910/27779/14). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018р. у справі №653/1096/16-ц). Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16 (провадження №14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду №14-256цс18). Натомість, вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для відновлення його права (пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. у справі №488/5027/14-ц (провадження №14-256цс18)). Відповідно до\~постанови Верховного\~суду України\~від 16.11.2022р.\~у справі\~№395/520/21\~ефективність віндикаційного\~позову забезпечується\~саме наявністю\~державної реєстрації\~права власності\~за відповідачем,\~оскільки за\~відсутності такої\~реєстрації судове\~рішення про\~задоволення віндикаційного\~позову не\~є підставою\~для державної\~реєстрації права\~власності за\~позивачем.\~Задоволення позовної\~вимоги про\~скасування державної\~реєстрації права\~власності суперечить\~пункту 1\~частини першої\~статті 4\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень»,\~оскільки виконання\~судового рішення\~призведе до\~прогалини в\~Державному реєстрі\~речових прав\~на нерухоме\~майно в\~частині належності\~права власності\~на спірне\~майно.\~Отже,\~замість скасування\~неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Аналогічний висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 09.11.2021р. у справі №466/8649/16-ц (провадження №14-93цс20) та від 13.07.2022р. у справі №199/8324/19, провадження №14-212цс21). Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі правові висновки наведено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021р. у справі №916/1415/19, від 16.02.2021р. у справі №910/2861/18. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. За положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Наведене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, висловленою ним у постанові від 21.08.2019р. у справі №911/3681/17. Згідно ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-2233цс16 від 21.12.2016р., витребування майна шляхом віндикації застосовується, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. [PERSON] набула спірну квартиру у власність безоплатно, оскільки уклала зі своїм чоловіком [PERSON] договір дарування, який за своєю суттю є безвідплатним, тоді як [PERSON] не мав права на відчуження цієї квартири, адже на момент укладання договору дарування, дійсним власником нерухомого майна була територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14.11.2018р. у справі №183/1617/16, задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020р. у справі №916/1608/18 зазначено, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Таким чином, оскільки спірне нерухоме майно у встановленому законодавством порядку із комунальної власності не вибувало та право власності територіальної громади міста не припинялось, воно підлягає витребуванню на користь Дніпровської міської ради від останнього набувача [PERSON] , яка є володільцем спірного майна на підставі безвідплатного договору, що свідчить про беззаперечні підстави для витребування у неї спірного майна, а отже ефективним способом захисту порушеного права у даному випадку буде саме задоволення віндикаційного позову. У зв`язку з цим, належним способом захисту прав, наряду з витребуванням майна, має бути визнання недійсним іпотечного договору, що укладений 02.12.2020р. між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шауловою М.О. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов?язання і є дійсною до припинення основного зобов?язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Оскільки [PERSON] у встановленому законом порядку право власності на квартиру [ADDRESS] не набувалось, відповідно і правові підстави для включення даної квартири до іпотечного договору у якості предмету іпотеки - відсутні. Враховуючи, що за приписами статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки може бути нерухоме майно, яке належить іпотекодавцю на праві власності, в той час як задоволення позовних вимог про витребування майна з чужого незаконного володіння в порядку статті 388 ЦК України вказує на не набуття права власності на спірне нерухоме майно, оспорюваний іпотечний договір в частині передачі квартири суперечитиме положенням статті 5 Закону України «Про іпотеку», у зв`язку із чим має бути визнаний недійсним. Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 12.12.2011р. у справі №48/621, листі Верховного суду України від 01.02.2015р. «Аналіз 6 судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна», в якому зазначено, що, суди повинні враховувати, що у разі задоволення судом позову власника про витребування майна із чужого незаконного володіння після набрання рішенням суду законної сили, іпотека цього майна визнається недійсною. Згідно з частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з частиною першою статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов?язані з його недійсністю. Згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі, зокрема, визнання іпотечного договору недійсним. Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування на користь держави загалом є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Перший протокол, Конвенція), що ратифікований Законом України №475/97-ВР від 17 липня 1997 року. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Практика ЄСПЛ у справах «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Серков проти України» від 7 липня 2011 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним, чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес, чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм. Витребування спірного майна на користь позивача відповідає критерію законності: витребування спірного майна здійснюється на підставі норми статті 387 ЦК, яка відповідає вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційний текст якої є публічним та загальнодоступним. Сумніви відповідача у правильності тлумачення та застосування цієї норми судами не можуть свідчити про незаконність втручання у право власності. Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу. Втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об?єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття суспільний інтерес має широке значення (рішення ЄСПЛ від 23 листопада 2000 року у справі The former king of Greece and others v. Greece (Колишній король Греції та інші проти Греції). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить суспільний інтерес (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі Трегубенко проти України). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2022р. у справі №461/12525/15-ц, зазначила, що розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018р. справі No488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо. [PERSON] , відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, має у приватній власності інше нерухоме майно за адресою: квартиру [ADDRESS] , тому суд вбачає дотримання справедливого балансу та відповідність заходу втручання держави в право власності [PERSON] критеріям втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці Європейського суду з прав людини. Необхідно врахувати, що [PERSON] відповідно до статті 661 ЦК України, не позбавлена права звернутися з позовом до продавця витребуваного майна з вимогою про відшкодування збитків, завданих вилученням у неї товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу (постанова Верховного Суду від 22.02.2023р. у справі №199/7376/16). Про те, що втручання у права кінцевих набувачів в повній мірі відповідає критеріям законності та пропорційності в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції зазначено також в постановах Верховного Суду від 22.02.2023р. у справі №206/5891/16, від 01.03.2023р. у справі №199/2819/17, від 05.04.2023р. у справі №199/8279/16. Витребування спірної квартири та визнання недійсним іпотеки, в яку передано комунальне майно, відновить порушене право Дніпровської міської ради, як дійсного власника та розпорядника майна територіальної громади міста Дніпра і в подальшому територіальна громада міста Дніпра зможе передати спірну квартиру у користування найменш забезпеченим та найбільш соціально потребуючим категоріям населення територіальної громади, що свідчить про дотримання справедливої рівноваги (балансу) між загальним інтересом громади та інтересами [PERSON] . Незаконне позбавлення права власності на нерухоме майно, що належить до комунальної власності, завдає значної шкоди територіальній громаді, підриває матеріальну основу місцевого самоврядування, порушує інтереси держави, унеможливлює виконання гарантованих ст. 47 Конституції України житлових прав громадян, які потребують соціального захисту. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 10\~065,80 грн., тобто 5 032,90 грн. з кожного. Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з даним позовом позивачем сплачений судовий збір у розмірі 10\~065,80 грн., сплата якого покладається на відповідачів.

Outcome: approved