Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позову і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги обґрунтовує тим, що із відповідачем по справі [PERSON] , 1995 року народження позивач перебувала в шлюбі з 07 березня 2020 року. Від цього шлюбу сторони мають неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Спільне життя з відповідачем не склалося, на теперішній час шлюб між ними розірвано. Відповідач не спілкується з дитиною, не надає матеріальну допомогу на його утримання, навіть не вітає сина з днем народження, тобто відповідач фактично за власною ініціативою відмовився від виконання батьківських обов`язків Позивачем для дитини забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між ними склалися доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню сина, його повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. На Початку війни [PERSON] із дитиною виїхала до Польщі. Відповідач працює, але місце його роботи не відоме, інших аліментних зобов`язань він не має і в змозі надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Ухвалою 07.03.2024 року цивільну справу прийняти до провадження. Розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 29.08.2024 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, її інтереси представляла адвокат Мельникова А.А. яка підтримала вимоги з підстав викладених у позові, просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини та стягнути з останнього аліменти. Не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлялась належним чином, будь-яких заяв, клопотань на адресу суду не надходило. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Представник районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування у судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи без участі представника, просять суд ухвалити рішення в інтересах дитини. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є батьком позивача [PERSON] . Його донька у березні 2020 року зареєструвала шлюб із [PERSON] . У липні 2020 року народився онук, вони проживали за адресою: [ADDRESS] . У вересні 2021 року [PERSON] поїхав на заробітки та перестав спілкуватись із [PERSON] , а в червні 2022 року вони розірвали шлюб. [PERSON] знає де вони проживають, також знає всі їх номери телефонів, вони їх не змінювали, проте батько дитини ніколи не телефонував, не цікавився дитиною, не виявляв бажання спілкуватись та надавати допомогу. З початком війни його донька писала [PERSON] , щоб той допоміг їм виїхати з України, але він не відповідав. [PERSON] не має родичів у Запоріжжі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою позивачки. [PERSON] спільно проживав разом із [PERSON] в її квартирі по [ADDRESS] . У 2021 році [PERSON] поїхав працювати та більше не повернувся. Зі слів племінниці знає, що [PERSON] дитиною не цікавиться, не допомагає, на її прохання вивезти дитину з Україні він не відреагував. Суд, вислухавши думку представника позивача, допитавши свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Фактичні обставини справи, встановлені судом. [INFO] народився [PERSON] . Батьками дитини зазначені [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини серії [NUMBER] видане Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) №341. Заочним рішенням Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 07.06.2022 року шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 07.03.2020 року, розірвано. Дитина [PERSON] разом із матір`ю [PERSON] проживають у Республіки Польща з 2022 року та перебуває на її утриманні. Батько дитини [PERSON] дитиною не цікавиться, участі у вихованні дитини не приймає. Місце знаходження останнього не відоме. На спростування викладеного відповідачем не надано належних та допустимих доказів. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як міжнародні договори, так і національне законодавство в питаннях виховання дітей направлені на забезпечення найвищих інтересів дітей. У статтях 8, 9, 20 Конвенції про права дитини вживається термін „найкращі" інтереси дитини, а у ст. 3 зобов`язано усі державні та приватні установи, які займаються питаннями соціального забезпечення, суди, адміністративні та законодавчі органи у всіх діях щодо дітей приділяти першочергову увагу „як найкращому забезпеченню інтересів дитини". У частині 2 ст. 1 Європейської конвенції про здійснення прав дітей записано: „предметом цієї Конвенції є підтримка - у найвищих інтересах дітей - їхніх прав...". Стандарти Ради Європи у галузі прав людини виходять із того, що спілкування батька та дитини є ключовим моментом сімейного життя, що розуміється як зв`язок між близькими родичами. Батьківські права щодо дітей визнаються і захищаються ст..8 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою ВР України №789 від 27.02.1991 р.. Сімейне життя, як розуміється в договірних країнах, охоплює широкий спектр прав батьків, пов`язаних з турботою і опікою над їх неповнолітніми дітьми. Згідно зі ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.12 Закону України Про охорону дитинства виховання в сім`ї є першоосновою в розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 164 СК України встановлено вичерпний перелік підстав для позбавлення батьківських прав. Зокрема, нею передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У преамбулі до Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-X11) зазначено, що дитині для повного та гармонійного розвитку необхідно зростати в сімейному оточені. Згідно зі статтею 9 Конвенції Держави-учасниці дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили (ч.1 ст.14 Закону України «Про охорону дитинства»). Із роз`яснень, наданих в п.п.15 та 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 від 19.12.2008 року) вбачається, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. У матеріалах справи наявний висновок РА ЗМР по Комунарському району відповідно до якого встановлено, що [PERSON] разом з сином з початку повномасштабного вторгнення в Україну перебувають за кордоном в Республіці Польща. Місце перебування відповідача їй невідоме. Представник органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району намагався зв`язатися по номеру телефону, зазначеному у позовній заяві, з відповідачем, але він кидав слухавку або не відповідав. За зазначеною адресою реєстрації відповідача: [ADDRESS] , відповідач [PERSON] відсутній, як і ознаки проживання будь-кого за цією адресою, про що був складений відповідний акт від 25.06.2024р. Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району, як орган опіки та піклування, вважає недоцільним позбавлення [PERSON] , 1995р.н., громадянина Молдови, батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] оскільки на час розгляду справи, позивачем не надано доказів, які б свідчили про свідоме та умисне ухилення батька від виконання батьківських обов`язків. Висновок органу опіки має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду. Суд вважає, що в судовому засіданні знайшли своє підтвердження аргументи позову щодо ухилення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини [PERSON] , 2020 р.н.. Суд вважає неналежним виконання батьківських обов`язків відповідачем. Будучи обізнаним про наявність справи про позбавлення батьківських прав в суді, відповідач заперечень на позов не подав, на зв`язок із судом не виходив. Суд приходить до висновку, що матеріали справи містять достатньо належних доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та свідомого нехтування своїми обов`язками відносно власної дитини. Судом враховано, що малолітній [PERSON] перебуває з матір`ю за межами України з 2022 року, що пов`язане з військовою агресією рф у відношенні України. Слушними є доводи позивача, що не прийняття участі відповідачем в житті дитини створює перешкоди для реалізації прав малолітньої дитини на вільний виїзд за межі України, оформлення дозвільних документів. Під час розгляду справи, відповідачу було достеменно відомо про необхідність лікування доньки в медичному закладі в грудні 2018 року, оскільки він за проханням представників органів опіки та піклування надавав згоду на госпіталізацію дитини, проте, за весь час лікування він не поцікавився станом її здоров`я, не приймав участі в лікуванні та утриманні дитини. З показань свідків, пояснень позивача, які не спростовані відповідачем, вбачається, що батько не привітав доньку з днем народження, з новорічними святами, хоча перешкод для цього не мав. Суд прийшов до висновку про необхідність застосування п.2 ч.1 ст. 164 СК України, якою передбачено, що батько, матір можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини. Суд прийшов до такого висновку, оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що батько дитини - [PERSON] свідомо, з власної провини ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітнього сина [PERSON] , 2020 р.н., а саме: не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, лікування, не спілкувався з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляв інтересу до його внутрішнього світу, свідомо нехтував своїми батьківськими обов`язками. В судовому засіданні не встановлені обставини, які б свідчили про існування об`єктивних перешкод для реалізації відповідачем його батьківських обов`язків, що спричинили неналежне піклування про дитину з підстав, що не залежать від відповідача. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне позбавити батька батьківських прав, що забезпечить її розвиток у безпечному та стійкому середовищі. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку про доведеність належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами факту ухилення [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню своєї дитини, яке виражається у тому, що він не відвідує дитину, не цікавиться її життям та розвитком, не забезпечує необхідне харчування, медичним доглядом, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення в дуже важливий для формування її особистості вік; не надає дитині доступ до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі і не може бути для дитини прикладом та авторитетом; не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не створює умови для отримання нею освіти. Відповідач не розуміє батьківського обов`язку, не виявляє ніяких батьківських почуттів, не займався та не займається вихованням та утриманням сина, не замислюється про долю дитини, її майбутнє. Тому, оцінивши зібрані по справі докази, врахувавши встановлені судом обставини, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про застосування крайнього заходу впливу як позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] у відношенні його малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , оскільки останній тривалий час не виконує своїх батьківських обов`язків та свідомо відмовився від такого права. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Згідно із ч. 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ч. 2 ст. 182 СК України). З урахуванням встановлених судом обставин, наданих доказів, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини його доходів (заробітку) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позов подано до суду 28.12.2023 року, що підтверджується поштовим конвертом в матеріалах справи. Згідно ст. 430 ЦПК України, стягнення аліментів за один місяць підлягає зверненню до негайного виконання. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно Закону України «Про судовий збір» (редакція на момент подачі позову) за подання позову немайнового характеру особою сплачується судовий збір у розмірі 0,4 прожиткового мінімуму для працездатних осіб,що складає 1083,60 гривень. Позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру відібрання дітей від матері без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В зв`язку з задоволенням позовних вимого в повному обсязі та тим, що позивач звільнений від сплати судового збору, судовий збір необхідно стягнути з відповідача [PERSON] на користь держави в розмірі 1083,60 грн.

Outcome: approved