Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса №1788 вчинений 02.07.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольгою Вікторівною про звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що приватний нотаріус вчинив виконавчий напис з порушенням норм чинного законодавства, оскільки вчинений не на підставі договору про іпотеку, а на підставі договору про заставу, а також у зв`язку із тим, що на момент вчинення нотаріального напису відповідач вже скористався своїм правом на судовий спосіб захисту, що виключав вчинення нотаріального напису тощо. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав до суду відзив на позов, яким він заперечив проти позову і вказав на те, що заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2015 року у справі №359/7542/15-ц, стягнено з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк» заборгованість за кредитним договором №014/2493/84/21045 від 03 листопада 2005 року у розмірі 37059,77 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 788109,25 грн. Виконавчий напис нотаріуса здійснено 02.07.2020 року на підставі того ж самого кредитного договору укладеного між позивачем та відповідачем, на підставі якого заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2015 року у справі №359/7542/15-ц з позивача вже було стягнуто заборгованість у розмірі 37059,77 доларів США. Між сторонами, в якості забезпечення кредитних зобов`язань позивача, було укладено іпотечний договір від 03.11.2005 року. У зв`язку із чим вказав, що на його думку, не є порушенням звернення стягнення на заборгованість по кредиту в судовому порядку та в подальшому звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення нотаріального напису. Позивачем подано до суду відповідь на відзив від 03.10.2023 року, в якому наводить заперечення щодо правової позиції відповідача. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України справа розглянута за відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно ч.1, 2, 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один зі способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2015 року у справі №359/7542/15-ц, стягнено з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором №014/2493/84/21045 від 03 листопада 2005 року у розмірі 37059,77 доларів США, що еквівалентно по курсу НБУ 788109,25 грн. Дане рішення суду набрало законної сили. 02.07.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Ольгою Вікторівною було вчинено виконавчий напис зареєстрованого в реєстрі №1788 про звернення стягнення на квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] . Виконавчий напис вчинено на підставі кредитного договору №014/2493/84/21045 від 03 листопада 2005 року та договору застави майнових прав до кредитного договору, що посвідчений 03.11.2005 року Барчевською Ж.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №25439. Підставою для здійснення виконавчому напису, визначено наявність розміру заборгованості позивача перед відповідачем згідно Кредитного договору №014/2493/84/21045 від 03.11.2005 року і становить - 48270,99 доларів США, із них за кредитом 27458,97 доларів США, по відсоткам 20812,02 доларів США. Відсоткова ставка зазначена як 12,5% з терміном повернення боргу до 03.11.2025 року. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Умови вчинення виконавчих написів нотаріуса визначено главою 14 Закону України «Про нотаріат» (в редакції станом на момент вчинення виконавчого напису) (надалі - Закон). Відповідно до ст.87 Закону, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п.1-1 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172, визначено право на одержання виконавчого напису на підставі нотаріально засвідченого іпотечного договору. Відповідачем не доведено суду, що між сторонами було укладено відповідний іпотечний договір. Так, зі змісту виконавчого напису вбачається, що нотаріусом здійснено даний напис на підставі кредитного договору №014/2493/84/21045 від 03 листопада 2005 року та договору застави майнових прав до кредитного договору, що посвідчений 03.11.2005 року Барчевською Ж.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №25439. Договір застави майнових прав не є іпотечним договором. Крім загальних норм визначених Цивільним кодексом України, питання застави та іпотеки регулюються окремими спеціальними нормами права. Так, питання застави регулюються спеціальним Законом України «Про заставу», а питання іпотеки регулюються спеціальним Законом України «Про іпотеку». Тобто, якщо між сторонами було укладено договір застави, то, відповідно, до даного договору має застосовуватися спеціальний Закон України «Про заставу», як до договору застави. Дані види договорів мають схожість за предметом забезпечення боргових зобов`язань боржника перед кредитором, однак відрізняються за суттю правової природи їх застосування, тому вони не підлягають ототожненню і не взаємозаміняють один одного. Відповідно, якщо договір застави не є іпотечним договором, то заперечення відповідача з посиланням на постанову Великої палати Верховного суду від 19.05.2020 року у справі №361/7543/17 відхиляється судом. Предметом розгляду Великою палатою ВС у зазначеній справі №361/7543/17 є судовий порядок розгляду справи за іпотечним договором, тобто одночасного стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки саме в судовому порядку. У даній справі, відповідач не лише застосував до здійснення виконавчого напису договір застави, так і здійснив це у позасудовому порядку. Відповідно до ст.88 Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, провадження № 14-84цс19. Відповідно до підпунктом 1.1 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від22.02.2012 року №296/5 (надалі - Порядок), для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Відповідно до підпункту 1.2 пункту 1 глави 16 розділу ІІ Порядку перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, установлюється Кабінетом Міністрів України. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, зокрема якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем (підпункт 3.1 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку). Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Для одержання виконавчого напису нотаріуса за нотаріально посвідченими договорами, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно (крім випадку, передбаченого пунктом 1-1 цього Переліку), подаються: оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання (пункт 1 Переліку). Для одержання виконавчого напису за іпотечними договорами, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання, подаються: оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувача про непогашення заборгованості; оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; довідка фінансової установи про ненадходження платежу (пункт 1-1 Переліку). З урахуванням підстав позову, суди виходили з того, що, вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком. Для правильного застосування статей 87, 88 Закону у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було не вирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідний правовий висновок викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, провадження № 14-84цс19, від 02 липня 2019 року у справі № 916/3006/17, провадження № 14-278 гс18. У даній справі судом встановлено, що виконавчий напис нотаріуса здійснено на підставі того ж самого Кредитного договору №014/2493/84/21045 від 03.11.2005 року укладеного між позивачем та відповідачем, на підставі якого заочним рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2015 року у справі №359/7542/15-ц з позивача вже стягнуто заборгованість у розмірі 37059,77 доларів США. Таким чином, відповідачем фактично, відносно одних і тих самих зобов`язань, застосовано як судовий так і позасудовий спосіб захисту, що фактично є взаємовиключними обставинами. Оскільки, після застосування відповідачем судового способу захисту, документом, який підтверджує зобов`язання боржника перед стягувачем вже є не кредитний договір, а відповідне рішення суду. Законом України «Про нотаріат» не передбачено вчинення виконавчого напису на рішення суду. Крім цього, при застосуванні кредитором судового способу захисту до закінчення строку дії кредитного договору, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Однак, виконавчий напис від 02.07.2020 року вчинено з розрахунку розміру заборгованості позивача перед відповідачем вже не на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 08.12.2015 року у справі №359/7542/15-ц, а на підставі Кредитного договору і становить - 48270,99 доларів США, із них за кредитом 27458,97 доларів США, по відсоткам 20812,02 доларів США. Також застосовано відсоткову ставку в розмірі 12,5% з терміном повернення боргу до 03.11.2025 року. Зі змісту наданого відповідачем Розрахунку заборгованості (арк..спр.49-55) чітко вбачається, що відповідачем весь час, починаючи з 03.11.2005 року (момент укладення кредитного договору) і до 21.05.2020 року безперервно здійснювалося нарахування відсотків за кредитним договором у розмірі 12,5% (колонка 4 таблиці) і визначено заборгованість у розмірі 20812,02 доларів США (колонка 13 таблиці). Отже, відповідачем звернуто стягнення на позивача за рішенням суду станом на 07.11.2015 року і становив в розмірі 37059,77 доларів США, із них за кредитом 27458,97 доларів США, по відсоткам 4179,36 доларів США. Тобто, приватним нотаріусом фактично повторно було звернуто стягнення в межах суми основного боргу в розмірі 27458,97 доларів США та по відсоткам 4179,36 доларів США за якими вже існувало рішення суду, яке набрало законної сили. А щодо іншої суми нарахувань за відсотками, то таке нарахування в розмірі ставки 12,5% за умовами Кредитного договору вже є спірним оскільки право відповідача нараховувати проценти за кредитним договором після його звернення до суду припинилось, що також унеможливлює безспірне здійснення виконавчого напису. До такої правової позиції дійшла Велика Палата Верховного Суду, яка вважає, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова ВП ВС від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12). Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved