Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

Позивач КОНЦЕРН «МТМ» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, посилаючись на те, що у період з 01.10.2014 р. по 28.02.2021 року позивач надав відповідачам послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води за адресою їх проживання: [ADDRESS] . Відповідачі не оплатили дані послуги у встановлені законодавством строки. Станом на 30.06.2021 року заборгованість по сплаті наданих послуг складає 41572,08 грн., тому позивач просить стягнути дану заборгованість з відповідачів, а також витрати на сплату судового збору у розмірі 2270,00 гривень. Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 10.11.2021 р. вищевказані позовні вимоги задоволені повністю. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2024 р. скасоване вищевказане заочне рішення, на підставі заяви відповідача [PERSON] . Зазначеною ухвалою суду призначений новий судовий розгляд цього позову, також сторонам встановлений строк для надання сторонами заяв по суті спору. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно та належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка та його представниця у судове засідання повторно не з`явилися, про час дату та місце слухання справи повідомлялись. Від представниці відповідача надійшла заява з проханням розглянути справу за їх відсутності, відносно позовних вимог заперечують, просять застосувати позовну давність. Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, дійшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Концерн «Міські теплові мережі» включений до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України та є юридичною особою. Відповідно до п.2.1 Статуту Концерну «Міські теплові мережі», основною метою діяльності концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну. Як вбачається з матеріалів справи, місце проживання відповідачів зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , і вони в заявлений позивачем період були споживачами послуг з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води, що постачається Концерном «Міські теплові мережі» за адресою проживання відповідачів, що підтверджується відкритим за цією адресою особовим рахунком споживача послуг за № [NUMBER] на ім`я одного з відповідачів [PERSON] . Спірні правовідносини виникли у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг і регулюються, зокрема, Законом України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон), Законом України «Про теплопостачання», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21 липня 2005 року, які діяли до 01.05.2022 р., Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 р. N 830. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. (стаття 6 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» в редакції, що діяла в період існування спірних відносин). Споживачем послуг є фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги (ст. 1 цього Закону) За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 901 ЦК України). Договір на надання житлово-комунальних послуг у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та балансоутримувачем або уповноваженою ним особою (частина перша статті 29 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги). Споживач зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом, а також оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами (ст. 7 цього Закону). Згідно з ст.ст. 67, 68 ЖК Української РСР наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до висновку Верховного Суду України, висловленого у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15, хоч у частині першій статті 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16). На підставі п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року за №630, які діяли до 01.05.2022 р., плата за надані послуги вноситься щомісячно, не пізніше 20-го числа місяця за розрахунковим. Відповідно п. 25 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 липня 2019 р. № 690, розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом, якщо інший порядок та строки не визначені договором. З огляду на вищевказане суд дійшов висновку, що у сторін спору були фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, і відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги. При цьому належно підтверджених відомостей, що відповідачі не отримували зазначені комунальні послуги в даний період, суду не надано. Згідно ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З розрахунку заборгованості, вбачається, що позивачем здійснено нарахування по оплаті за надані відповідачам послуги з центрального опалення, постачання гарячої води в період з 01.10.2014 р. по 28.02.2021 р. Оплата за дані послуги відповідачами не здійснювалась належним чином, внаслідок чого заборгованість за цей період складає у загальному розмірі 41572,08 гривень, в тому числі: заборгованість за опалення 20346,55 грн., заборгованість за постачання та відведення гарячої води 21225,53 грн., яка добровільно відповідачами не сплачена. Наявність вищевказаної заборгованості відповідачами належними доказами не спростована. З огляду на вищезазначене, суд дійшов висновку, що право позивача на належну оплату наданих ним відповідачам, у вищевказаний період, зазначених в позові послуг, порушене. Відповідачем [PERSON] , в особі представниці, у відповідній письмовій заяві, заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вирішуючи дану заявлену вимогу відповідача, суд враховує наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Згідно з статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (дані правові висновки містяться в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51)). Позивачем заявлені вимоги за період з 01.10.2014 р. по 28.02.2021 р., з якими він звернувся до суду 21.04.2021 р. 30 березня 2020 року Верховна Рада прийняла закон № 540-IX (набрав чинності 02.04.2020), який продовжив низку процесуальних та інших строків (зокрема, позовну давність) на строк дії карантину, який закінчився в липні 2023 р. З урахуванням зазначеного, застосуванню підлягає строк позовної давності, щодо платежів, які мали бути сплачені до 2 квітня 2017 року. Дана правова позиція міститься і в постанові Запорізького апеляційного суду від 18 серпня 2022 р. по справі № 336/686/21. З огляду на те, що у позивача з відповідачкою, до листопада 2021 р. існували фактичні договірні відносини, тобто між ними не визначений інший, ніж встановлений у пункті 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення термін внесення платежів, саме з 21 числа кожного місяця, наступного за тим, в якому були надані відповідні послуги, починається прострочення оплати цих послуг, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожним місячним платежем. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду по справі № 712/8916/177 від 07 липня 2020 року. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (частини перша та друга статті 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя вказаної статті). З розрахунку заборгованості, вбачається, що в період з 01.10.2014 р. по 28.02.2017 р., а саме з листопада 2016 р. по лютий 2017 р. за рахунок субсидій та інших пільг, які не вносилась особисто відповідачами, а проводилися в порядку нарахування, в межах рішення про призначення субсидії, була проведена часткова оплата поточних платежів. Також в межах поточного платежу за лютий 2017 р. відповідачами здійснена часткова оплата нарахованої суми за опалення. При цьому борг з опалення, який вже існував на початку листопада 2016 р. відповідачами не погашався. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що перебіг позовної давності по даним позовним вимогам не переривався. Враховуючи наведене суд виснує, що позивач з позовними вимогами про стягнення заборгованості з послуги з централізованого опалення за період з 01.10.2014 р. по 28.02.2017 р. звернувся з пропуском строку позовної давності, тому в задоволенні позовних вимог про стягнення боргу за цей період, слід відмовити. З розрахунку заборгованості, складеного позивачем, вбачається, що нарахування на надані відповідачам послуги з постачання та відведення гарячої води здійснювалося позивачем за період з 01.02.2019 р. по 28.02.2021 р. Загальна сума заборгованості за цей період, з урахуванням здійснених відповідачами проплат та призначених сум субсидій, зарахованих позивачем в рахунок оплати за цю послуги, становить 21225,53 грн. Дана сума боргу наразі не погашена відповідачами. Позовні вимоги про її стягнення подані в межах строку позовної давності. В зв`язку з вищевказаним, заявлені позовні вимоги в частині стягнення суми боргу за надані послуги з постачання гарячої води та її відведення, в період з 01.02.2019 р. по 28.02.2021 р., в сумі 21225,53 грн. підлягають задоволенню. Суд, користуючись інформацією, яка міститься в розрахунку заборгованості, наданого позивачем, встановив, що за період з 01.03.2017 р. по 28.02.2020 р., з урахуванням опалюваних періодів в м. Запоріжжі, відомості про які містяться в публічному доступі, а також вбачаються в даному розрахунку), дійшов висновку, що відповідачами не сплачена заборгованість за отримані послуги з централізованого опалення у розмірі 14\~999,01 грн., з наступного розрахунку (19743,65 грн. (сума нарахованих платежів за цей період) 3962,93 грн. (сума здійснених відповідачами платежів за послуги в цей період) 781,71 грн. (сума субсидії, в тому числі за програмою «з теплом до людей» в даний період). Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що з відповідачів в солідарному порядку підлягає стягненню заборгованість за надані послуги у загальній сумі 36\~224,54 грн. В силу вимог ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмету Встановлено, що по даній квартирі відкритий лише один особовий рахунок по оплаті послуг, відповідачі є споживачами вищевказаних послуг, наданих позивачем в дану квартиру, тому вищезазначена сума заборгованості підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача в солідарному порядку. З урахуванням положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені останнім витрати на сплату судового збору, пропорційно задоволеним вимогам (87,14%), тобто у сумі 1978,00 грн., по 989,00 грн. з кожного відповідача. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідачка [PERSON] має інвалідність першої групи, тому вона звільнена від сплати судового збору, в зв`язку з чим витрати позивача на сплату судового збору у розмірі 989,00 грн. компенсуються за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved