Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог У вересні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить скасувати арешт усього майна [PERSON] , [INFO] , накладений Двадцять першою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови районного відділу ДВС Мінського районного управління юстиції № 1241/15 від 23 грудня 2002 року (реєстраційний номер обтяження 1375218). В обґрунтування позовних вимог вказано, що випадково довідався про наявне обтяження свого майна. Ніколи щодо нього не існувало виконавого провадження, він не був боржником, особу, майно якої обтяжено не ідентифіковано. Він звертався до виконавчої служби зі заявою про зняття арешту з майна, також звертався до Двадцять першої київської державної нотаріальної контори, проте документ, що був підставою для накладення арешту йому не надали. Зазначає, що відносно нього відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження. Наявність обтяження перешкоджає позивачу реалізувати свої права мирного володіння майном. Вказане стало підставою для звернення до суду із позовом. Процесуальний рух справи На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 1 вересня 2024 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 11 вересня 2024 року відкрито спрощене провадження по справі та призначено на 14 жовтня 2024 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити з пдстав зазначених у позовній заяві. Представник відповідача Оболонського ВДВС до суду не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомили. Представник третьої особи до суду не з`явися. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України в разі ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності осіб, які не з`явились. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Учасник процесу зобов`язаний добросовісно користуватись своїми процесуальними правами (частина третя статті 27 ЦПК України 2004 року). Заслухавши позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позову. Фактичні обставини справи Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у ній письмові докази судом встановлено наступні обставини. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна [PERSON] , вбачається, що у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявні обтяження: арешт (архівний запис) невизначеного майна, все майно, реєстраційний номер обтяження 1375218 зареєстрований 13 жовтня 2024 року, підстава постанова 1241/15,23 грудня 2002, районний відділ ДВС Мінського районного управління юстиції (а.с.9). З відповіді Оболонського ВДВС у м. Києві ЦМУМЮ (м. Київ) від 30 серпня 2024 року на запит [PERSON] , вбачається що перевіркою відомостей, які містяться в АСВП встановлено, про відсутність будь-яких вдкритих виконавчих проваджень щодо боржника [PERSON] (а.с.12) . На запит [PERSON] завідувач Двадцять першої київської державної нотаріальної контори повідомила, що документів на підставі яких накладено арешт на майно [PERSON] , реєстраційний номер обтяження 1375218 від 13 жовтня 2004 року, в архівах нотаріальної контори не зберігалося. Суть спірних правовідносин, нормативне обґрунтування та позиція суду Спір між сторонами виник з приводу зняття арешту з майна [PERSON] . Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як випливає зі змісту статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено статтею 16 ЦК України. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. За частинами 1 та 5 статті 59 ЗУ Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Накладена заборона відчуження, впродовж тривалого часу за відсутності виконавчого провадження, порушує право позивача на вільне користування майном, існування на даний час підстав для такого обтяження судом не встановлено, позивач позбавлений можливості захистити свої права в інший спосіб. Вимога позивача, що ґрунтується на праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 15 травня 2013 року у справі № 6-26цс13 (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Як встановлено судом під час розгляду справи відносно позивача [PERSON] відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження. За таких обставин суд приходить до переконання про наявність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] про зняття арешту його майна, тому що відповідні записи у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо заборони відчуження нерухомого майна обмежує право позивача на вільне розпорядження майном.

Outcome: approved