Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

У березні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , в якій просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 16 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В.; визнати недійсним договір дарування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] від 09 січня 2024 року, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С.; зареєструвати право власності за [PERSON] на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з відповідачів судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що 10 червня 2019 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, шляхом написання боргової розписки, за якою позивач отримав у позику грошові кошти у розмірі 20\~000,00 доларів США з зобов`язанням про повернення до 03 грудня 2019 року. 02 вересня 2019 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір позики, шляхом написання боргової розписки, за якою позивач отримав у позику грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США з зобов`язанням про повернення до 10 вересня 2019 року. Позивачу [PERSON] належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Позивач вчасно виконати свої зобов`язання за зазначеними договорами позики не мав можливості у зв`язку з матеріальними труднощами. Розуміючи, що кредитори можуть звернутися до суду за стягненням заборгованості, та після чого на його майно державним виконавцем може бути здійснено звернення стягнення через прилюдні торги, позивач звернувся за допомогою до [PERSON] з пропозицією тимчасово здійснити переоформлення квартири за адресою: [ADDRESS] , на її ім`я та після погашення зазначеної заборгованості відповідач [PERSON] повинна була здійснити переоформлення зворотно на позивача. На дану пропозицію відповідач [PERSON] погодилася. Так, 16 грудня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., за яким позивач продав, а відповідач [PERSON] придбала вищезазначену квартиру. Відповідно до п. 5 зазначеного договору, продаж спірної квартири здійснений за 749\~700,00 грн. 23 червня 2023 року позивачем за договором позики від 10.06.2019 року, який укладений з [PERSON] , були повернуті запозичені грошові кошти в розмірі 20 000 доларів США. 13 липня 2023 року позивачем за договором позики від 02.09.2019 року, який укладений з [PERSON] , були повернуті запозичені грошові кошти в розмірі 15 000 доларів США. Після цього, в липні 2023 року позивач звернувся до відповідача [PERSON] з вимогою про переоформлення на його ім`я спірної квартири. [PERSON] погодилася на переоформлення, однак постійно вигадувала будь-які обставини неможливості з`явитися до нотаріуса, а згодом взагалі перестала відповідати на телефоні зв`язки. На теперішній час позивачу стало відомо, що [PERSON] здійснила відчуження спірної квартири на користь своєї дочки - [PERSON] , шляхом укладання договору дарування квартири, посвідченого 09 січня 2024 року державним нотаріусом Четвертою дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., з метою ухилення від домовленостей з позивачем, а саме переоформлення на його ім`я спірної квартири. Позивач зазначає, що укладені договір купівлі-продажу від 16.12.2019 року та договір дарування від 09.01.2024 року щодо спірної квартири є фіктивними, були укладені без мети настання реальних наслідків, а тому підлягають визнанню недійсними. Наполягав на тому, що жодних грошових коштів від відповідача [PERSON] позивач не отримував, мети придбання квартири у [PERSON] взагалі не було, фінансової спроможності на придбання спірної квартири [PERSON] не мала. Відповідач [PERSON] в спірній квартирі ніколи не мешкала та за комунальні послуги не сплачувала, за них завжди сплачував і сплачує позивач по справі. Також, позивачем в жовтні 2022 році був розпочатий ремонт, сплату вартості якого здійснював особисто позивач власними коштами. [PERSON] жодного разу не висувала вимоги до позивача про звільнення спірної квартири, як і не зверталась до суду з вимогою про виселення та зняття з реєстраційного обліку. Позивач ніколи не мав наміри продавати цю квартиру, він завжди бажав, що б це майно залишалося у його власності як родинна пам`ять про батьків та яке надалі він передасть своїм дітям. Про відсутність намірів, як користуватися квартирою, так і володіти нею, на переконання позивача, свідчить те, що [PERSON] здійснила відчуження квартири шляхом укладення договору дарування на користь своєї дочки [PERSON] . Новий власник [PERSON] квартирою також не користується, комунальні послуги не сплачує, квартиру не утримує та будь-яких вимог до позивача щодо усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку не висуває. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 22 квітня 2024 року від представника відповідачів - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідачі позовні вимоги не визнають та вважають їх такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність у учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідач [PERSON] наполягає на тому, що спірний договір купівлі-продажу квартири був укладений з метою настання реальних наслідків укладання договору, про що свідчить аналіз самого договору. За відповідачем [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру, договір є реальним, жодних фіктивних правочинів відповідач [PERSON] з позивачем не укладала. Відповідач [PERSON] просить суд критично оцінити посилання позивача на укладення фіктивного договору купівлі-продажу квартири з метою приховання майна, на яке може бути накладено арешт та реалізовано в рахунок погашення боргу, оскільки такі посилання позивача не знаходять жодного логічного пояснення, в такому разі незрозумілим є чому позивач залишив у своєму володінні інші квартири, власником яких він є. До того ж, вартість квартири, яку відповідач [PERSON] придбала у позивача, зовсім не співпадає з сумою боргу, яку позивач ніби то винен. Відповідачі вважають дії позивача щодо звернення до суду з позовними вимогами про визнання недійсним Договору купівлі-продажу, визнання недійсним договору дарування та реєстрації права власності за позивачем на спірну квартиру - зловживанням правом, оскільки договір купівлі-продажу квартири був вчинений без жодної мети приховати інші правочини, без жодних фіктивних намірів, з реальним настанням наслідків, за договір позивач отримав передбачену договором суму грошових коштів. Відповідач [PERSON] уклала договір дарування квартири на користь відповідача [PERSON] лише 09 січня 2024 року, і була більше чотирьох років законним власником квартири. Позивач посилається на той факт, що його не було виписано із квартири, при цьому не надає суду жодних доказів на підтвердження вищевказаної обставини. Довідкою № 3151 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] , ніхто не зареєстрований, а уповноваженим власником квартири є [PERSON] . Зазначила, що припущення позивача з приводу фіктивності договору дарування без конкретної законом визначеної підстави визнання такого договору недійним не може мати жодних юридичних наслідків, а тим паче не може бути підставою для визнання договору недійсним. Договір дарування не мав і не має жодних ознак фіктивності. У зв`язку з викладеним просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. Також, 22 квітня 2024 року від представника відповідачів - [PERSON] до суду надійшло клопотання, в якому вона просила застосувати у вказаній справі строк позовної давності та у зв`язку з цим відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на те, що право позивача на звернення до суду з даним позовом виникло з моменту укладення спірного договору купівлі-продажу, тобто з 16 грудня 2019 року, а тому звернувшись до суду з даним позовом 14 березня 2024 року позивач пропустив строк звернення до суду за захистом порушеного права. Позивач та його представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідачів - [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що відповідачі позовні вимоги не визнають, та просила суд відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву. Також, просила застосувати у вказаній справі строк позовної давності. В судовому засіданні 14 серпня 2024 року відповідач [PERSON] додатково пояснювала що позивача [PERSON] вона знає, він є знайомим її дочки [PERSON] . Вони з дочкою та онуком проживають у трикімнатній квартирі на ж/м Сонячний у м. Дніпрі. Вона дійсно укладала з позивачем спірний договір купівлі-продажу квартири. Перед придбанням квартири вона була в ній один раз. Розрахунок з позивачем за квартиру проводився в національній валюті України в гривні. На теперішній час вона вже на пенсії, на квартиру вона відкладала гроші все життя, оскільки проживання спільно в одній квартирі всією сім`єю вважає недоцільним. У 2024 році вона вирішила подарувати спірну квартиру дочці, у зв`язку з чим було укладено договір дарування квартири. Допитана в судовому засіданні 24 липня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що позивач [PERSON] є її рідним братом. Квартира [ADDRESS] є квартирою їх сім`ї, була приватизована батьками. Вони з позивачем домовились, що квартира буде оформлена на брата, однак фактично вона має на цю квартиру права як спадкоємець, тому всі питання щодо квартири вони фактично вирішували разом. З даної квартири вона виписалась з метою отримання нею іншої квартири. Наміру продавати квартиру у них з братом не було, навпаки, вони хотіли зберегти цю квартиру, як пам`ять про рідних. Їй відомо, що позивач взяв грошові кошти в борг, однак повернути не зміг, після чого брату почали натякати, щоб він переписав квартиру в рахунок заборгованості. Оскільки позивач був знайомий з відповідачем [PERSON] , остання запропонувала фіктивно переоформити квартиру на матір - [PERSON] , з метою збереження майна від кредиторів. Про укладення позивачем з відповідачем договору купівлі-продажу квартири їй нічого відомо не було, брат приховав це від неї. Про укладення даного договору їй стало відомо лише у 2023 році, у зв`язку з чим вони з позивачем сильно посварились. Потім вона запропонувала брату свою допомогу з виплатою боргів та з поверненням квартири. Для виплати боргів вона особисто надала братові 25\~000,00 доларів США, ще 10\~000,00 доларів США брат взяв зі свого бізнесу. Щодо квартири, то брат завжди заспокоював її, казав, що [PERSON] та [PERSON] повернуть йому квартиру, оскільки є порядними людьми. Однак, в кінці 2023 року [PERSON] зрозумів, що квартиру йому ніхто не поверне. Далі позивач дізнався, що квартира подарована на підставі договору дарування, та після цього звернувся до суду з даним позовом. Після вибуху на Південному машинобудівному заводі у 2022 році спірна квартира постраждала, а тому брат почав займатись ремонтом квартири: замінював вікна, які вибило, зробив великий балкон, замінив вхідні двері. Позивач після переоформлення квартири завжди сплачував за квартиру комунальні послуги. Позивач завжди допомагав [PERSON] . З моменту укладення у 2019 році спірного договору купівлі-продажу квартири вона у цій квартирі була приблизно 4 рази з особистих питань, в присутності позивача. У травні 2024 року, коли відповідачі намагались потрапити до квартири, ламаючи двері, вони з братом приїхали та побачили, як відкривають вхідні двері та замінюють серцевину замка. Після цього, [PERSON] , в перший раз потрапивши до цієї квартири, почала знімати квартиру з середини. Допитаний в судовому засіданні 24 липня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що позивач [PERSON] є його знайомим, вони знайомі приблизно вісім років. За замовленням позивача він проводив ремонті роботи. Вперше у квартирі по вул. Робочій він був влітку 2022 року, [PERSON] попросив його відремонтувати замок. У тій квартирі він робив ремонт: замінив вхідні двері та вікна, робив підлогу та сантехніку. Дзвонив йому та розраховувався з ним завжди [PERSON] . Матеріали для ремонту купував також [PERSON] за його порадами. У квартирі були речі [PERSON] та батьків останнього. На прохання [PERSON] у квартирі [PERSON] , яка розташована на ж/м Сонячний, він також проводив ремонтні роботи, за роботу йому платив [PERSON] , за гроші [PERSON] він купував у ту квартиру сушарку. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона проживає у квартирі [ADDRESS] , позивач [PERSON] є її сусідом. В цій квартирі вона проживає з 1984 року, коли почала там проживати, то родина Забігайло вже проживала в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] проживав в квартирі постійно, перестав там проживати приблизно перед початком війни, а після цього лише час від часу приходив до квартири. Приблизно два місяці тому вона побачила дівчину та чоловіка, які за допомогою інструментів намагались відчинити вхідні двері в квартиру [ADDRESS] . На її запитання дівчина повідомила їй, що є власником квартири. Після цього вона зателефонувала [PERSON] та спитала чи продавав той квартиру, на що [PERSON] повідомив їй, що квартиру не продавав. Нікого, окрім [PERSON] та його сестри, вона в квартирі [ADDRESS] не бачила. Допитаний в судовому засіданні 14 серпня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він проживає у квартирі [ADDRESS] , позивач [PERSON] є його знайомим. Вони з дружиною у 2013 році придбали квартиру на другому поверсі будинку [ADDRESS] , після чого через пару місяців він познайомився з [PERSON] , квартира якого розташована на третьому поверсі, над його квартирою. 15 липня 2022 року він допомагав [PERSON] з заміною вікон у квартирі, які були пошкоджені в результаті вибухів недалеко від будинку. Також [PERSON] замінив і вхідні двері. Наприкінці 2022 на початку 2023 року вони з [PERSON] сумісно ремонтували їх балкони. У період з 2019 року по 2022 року у квартирі здійснювався ремонт. Останній раз [PERSON] він бачив у травні 2024 року біля квартири, тоді він попередив позивача про те, що якась невідома жінка та чоловік намагались потрапити в квартиру, також біля квартири була поліція. Позивач завжди казав йому, що хоче відремонтувати батьківську квартиру. Відповідачів він ніколи не бачив, про договір купівлі-продажу квартири йому нічого не відомо. Допитаний в судовому засіданні 14 серпня 2024 року в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він знайомий з [PERSON] з 2007 року. Йому відомо, що квартира по [ADDRESS] належала батькам [PERSON] . В цій квартирі він бував, оскільки на замовлення [PERSON] робив проект для ремонту даної квартири. Коли він вперше був у даній квартирі, стан квартири виглядав так, наче в ній ніхто не проживає, меблі були старі. Проектування квартири він робив у 2022 році на підставі укладеного між ними договору. Будівельні та комунікаційні роботи в квартирі [PERSON] розпочав ще до початку його роботи над проектуванням квартири. По завершенню проектування готовий проект він віддав [PERSON] , який оплатив йому за виконану роботу. Згодом позивач повідомив йому, що на деякий час зупиняє ремонтні роботи в квартирі, оскільки відбулась якась ситуація, пов`язана з квартирою. Останній раз у квартирі по вул. Робочій він був наприкінці 2022 на початку 2023 року. Відповідача він бачив та бував у неї вдома, у квартирі на ж/м Сонячний, де також робив дизайн-проект дитячої кімнати. Цю його роботу також оплачував [PERSON] , а з [PERSON] він узгоджував всі деталі. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] : 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 06 червня 1994 року Виробничим об`єднанням «Південний машинобудівний завод» згідно з розпорядженням (наказом) від 06 червня 1994 року № 5054, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за № 88п-16; 1/3 частина на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-655, зареєстрованого 07 липня 1997 року КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за № 324п-2; 1/3 частина на підставі договору дарування часини квартири, посвідченого 20 березня 1997 року Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-657, зареєстрованого 07 липня 1997 року КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстрову книгу за № 324п-2. 16 грудня 2019 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 596, згідно з яким [PERSON] передає у власність [PERSON] нерухоме майно квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м., житловою площею 47,1 кв.м., а [PERSON] приймає вказане нерухоме майно у власність та сплачує за нього обговорену цим договором грошову суму (т. 1 а.с. 12-13). У пункті 5 укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року зазначено, що продаж зазначеного нерухомого майна вчиняється між сторонами за 749\~700,00 грн. Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У статті\~656\~ЦК України\~визначено,\~що предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] під час розгляду справи визнавали, що дійсно підписували вищевказаний договір купівлі-продажу квартири, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказана обставина не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи. Звертаючись у березні 2024 року до суду з даним позовом [PERSON] просив вищевказаний договір купівлі-продажу квартири недійсним, посилаючись на те, що вказаний договір є фіктивним, вчинений лише для виду та без наміру створення правових наслідків, з метою приховання належного йому нерухомого майна від позикодавців та неможливості у зв`язку з цим подальшого звернення стягнення на це майно органами виконавчої служби, [PERSON] від [PERSON] жодних грошових коштів на виконання договору не отримував, наміру придбавати квартиру [PERSON] не мала, у квартирі [ADDRESS] [PERSON] ніколи не проживала, за комунальні послуги не сплачувала, у квартирі після укладення цього договору проживав саме позивач, робив у квартирі ремонт та сплачував комунальні послуги. При цьому наполягав на тому, що викладене є порушенням вимог частини 5 статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 ЦК України є підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Так, при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3,\~15,\~16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист її порушеного цивільного права. У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року судам роз`яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з частиною 1 статтею 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до\~ст.\~234\~ЦК України,\~фіктивним є\~правочин,\~який вчинено\~без наміру\~створення правових\~наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином. Фіктивний\~правочин визнається\~судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Статтею 203 ЦК України визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. При цьому, у частині 1 вказаної статті визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а у частині 5 цієї статті закріплено, що правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями частини 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою, п`ятою та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Тлумачення статті 234 ЦК України свідчить про те, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому, необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Як вже було зазначено вище, у позовній заяві позивач наполягав на тому, що укласти договір купівлі-продажу квартири він був вимушений, а дійсною метою укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири було приховування належного йому нерухомого майна від позикодавців для уникнення подальшого звернення стягнення на це майно органами виконавчої служби. З цього приводу суд зазначає, що дійсно, особа має право звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника (фраудаторний правочин), на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом або послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша. При цьому, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. В такому випадку доказуванню підлягає та обставина, що сторони оспорюваного договору вжили своє право «на зло» та що цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір купівлі-продажу квартири) використовувався для недопущення звернення стягнення на майно боржника. При цьому, обов`язок доказування вчинення фіктивного правочину покладений саме на позивача по справі, який в даному випадку повинен довести, зокрема, що укладаючи договір, обидві сторони діяли без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином, а також, що цей договір був направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника. В свою чергу, ознака фіктивності вчинення правочину повинна бути властива діям обох сторін правочину. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На підтвердження наявності у [PERSON] на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири заборгованості за договорами позики, стороною позивача було надано розписку від 10 червня 2019 року та розписку від 02 вересня 2019 року. У розписці [PERSON] від 10 червня 2019 року зазначено, що він отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у розмірі 20\~000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 03 грудня 2019 року (т. 1 а.с. 22). У розписці від [PERSON] від 02 вересня 2019 року зазначено, що він отримав у позику від [PERSON] грошові кошти у розмірі 15\~000,00 доларів США, які зобов`язується повернути до 10 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 24). Однак, проаналізувавши всі наявні в матеріалах справи докази та встановлені судом обставини в їх сукупності, суд вважає, що стороною позивача під час розгляду справи не доведено, що він був вимушений укласти з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, для приховування майна від позикодавців та уникнення подальшого звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] органами виконавчої служби. Так, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] не є єдиним майном позивача. Окрім квартири [ADDRESS] , на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири, тобто станом на 16 грудня 2019 року, за позивачем [PERSON] було зареєстровано право власності ще на три квартири, а саме: на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 40,3 кв.м.; на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 44,1 кв.м.; на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 41,9 кв.м., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 квітня 2024 року, номер витягу 5004443612968 (т. 1 а.с. 129-131) та номер витягу 5004443697702 (т. 1 а.с. 132-133). Однак, інші вищезазначені три квартири [PERSON] не відчужив та ці квартири залишаються у власності позивача і до теперішнього часу. Тобто, у позивача у власності, як на момент укладення спірного договору купівлі-продажу, так і до теперішнього часу, було наявне інше нерухоме майно, за рахунок якого він міг відповідати за своїми зобов`язаннями перед позикодавцями, на яке можливо б було звернути стягнення у випадку пред`явлення позикодавцями вимог до позивача, та якого вочевидь було б достатньо для задоволення вимог позикодавців. Отже, враховуючи, що позивач продав лише одну спірну квартиру з чотирьох належних йому на праві власності квартир, та у позивача у власності залишалось майно, на яке б можливо було звернути стягнення у випадку пред`явлення позикодавцями вимог до позивача, суд вважає не доведеними твердженнями позивача про те, що він був вимушений укласти спірний договір купівлі-продажу квартири для приховування майна від позикодавців та уникнення подальшого звернення стягнення на майно органами виконавчої служби. Більш того, судом під час розгляду справи не встановлено передумов та загрози для позивача втратити у зв`язку з наявністю заборгованості за договорами позики саме квартиру [ADDRESS] , оскільки позикодавці [PERSON] та [PERSON] ні станом на 16 грудня 2019 року, ні в подальшому, взагалі не звертались до суду з позовами про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики, а тому не виникли і підстави для звернення органами виконавчої служби стягнення на майно позивача. У 2023 році [PERSON] заборгованість за вищезазначеними договорами позики погасив, на підтвердження чого надав розписку [PERSON] від 23 червня 2023 року (т. 1 а.с. 23) та розписку [PERSON] від 13 липня 2023 року (т. 1 а.с. 25). Враховуючи викладене, оскільки спірна квартира не є єдиним майном позивача, на яке можливо б було звернути стягнення для задоволення вимог позикодавців та якого було б достатньо для задоволення вимог позикодавців, а також беручи до уваги, що позикодавці взагалі не звертались до суду з позовами про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики та правових підстав для звернення стягнення на майно позивача на момент укладення спірного договору купівлі-продажу квартири не існувало, то суд оцінює критично та не приймає до уваги твердження сторони позивача про те, що позивач був вимушений укласти з відповідачем [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року для приховування майна від позикодавців та уникнення подальшого звернення стягнення на спірну квартиру. Таким чином судом встановлено, що позивачем не доведено того факту, що укладаючи 16 грудня 2019 року з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, він діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб з метою уникнення звернення стягнення позикодавцями на його майно як боржника, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим правочином. Крім того, відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (статті 80 ЦПК України). Але, в порушення ст.ст. 13, 79, 80, 81 ЦПК України, позивачем не надано суду належних, достовірних та достатніх доказів на підтвердження того, що укладений між [PERSON] \~та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року є фіктивним. Більш того, підписуючи оспорюваний договір, у пункті 15 договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року [PERSON] та [PERSON] підтвердили, що, серед іншого: однаково розуміють природу цього правочину та його правові наслідки; укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені у ньому, таким чином він не несе характеру фіктивного або удаваного та не є зловмисним. Позивач та його представник посилались на те, що в дійсності позивач не мав наміру відчужувати належне йому спірне нерухоме майно, після укладення оспорюваного договору купівлі-продажу квартири він продовжував проживати та бути зареєстрованим у вказаній квартирі, а також сплачував комунальні послуги та робив у квартирі ремонт, на підтвердження чого надав копії квитанцій про оплату житлово-комунальних послуг (т. 1 а.с. 26-42), та акти про постійне користування квартирою від 02 квітня 2024 року (т. 1 а.с. 156, 157, 158) скріншоти з переписки між ним та виконавцями ремонтних робіт (т. 1 а.с. 52-85). Разом з цим, відповідач [PERSON] та її представник наполягали на тому, що відповідач [PERSON] бажала досягти правового результату саме щодо купівлі-продажу квартири та саме такий намір вона мала під час укладення спірного договору купівлі-продажу квартири. Будь-яких інших цілей, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, у [PERSON] не було. При цьому, суд звертає увагу, що правочин не може бути фіктивним, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату. Стороною позивача\~не доведено,\~що договір\~купівлі-продажу\~квартири від\~16\~грудня 2019\~року [PERSON] \~та [PERSON] уклали лише формально, та, що в дійсності [PERSON] не мала наміру на настання реальних правових наслідків за спірним договором купівлі-продажу квартири. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких тверджень стороною позивача суду не надано. Доказів того, що обидві сторони оспорюваного правочину діяли свідомо, лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним, без наміру настання правових наслідків за договором купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, матеріали справи не містять. При цьому, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що наявності наміру однієї сторони на укладення фіктивної угоди, недостатньо. Обов`язковою умовою для визнання правочину фіктивним є волевиявлення обох сторін, та їх взаємний намір не здійснювати дії, спрямовані на настання правових наслідків обумовлених договором. Твердження сторони позивача про те, що грошові кошти за продаж квартири відповідачем позивачу не передавались, стороною позивача не доведені. Навпаки, у пункті 6 оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, зазначено, що підписання цього договору продавцем є підтвердженням факту повного розрахунку за продане нерухоме майно та свідчить про відсутність щодо покупця будь-яких претензій фінансового характеру з боку продавця. Суд також вважає за необхідне зазначити, що сам по собі факт проживання позивача у квартирі [ADDRESS] після укладення договору не може свідчити про те, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року сторони не мали наміру на настання реальних правових наслідків за цим договором, оскільки, як було встановлено судом з пояснень сторін та показань допитаних під час розгляду справи свідків, позивач [PERSON] та дочка відповідача [PERSON] відповідач [PERSON] перебували між собою в дружніх стосунках, та крім того, як вбачається з долучених позивачем до матеріалів справи копій квитанції (т. 1 а.с. 43-51) позивач у період з листопада 2018 року по червень 2023 року включно періодично здійснював на рахунок [PERSON] перекази грошових коштів. Саме наявність добрих дружніх відносин між позивачем та відповідачем [PERSON] , що визнавалося всіма сторонами справи, на переконання суду свідчить про дозвіл на можливість подальшого проживання позивача у спірній квартирі та догляду за нею, навіть після укладення оспорюваного договору. Щодо сплати позивачем житлово-комунальних послуг за квартиру [ADDRESS] слід зазначити, що більшість наданих позивачем на підтвердження цього квитанцій датовані періодом з січня 2019 року по березень 2021 року, тобто періодом, у який, як зазначав сам позивач, він проживав у даній квартирі та користувався нею, а отже сплачував за дану квартиру житлово-комунальні послуги. Інші ж квитанції про оплату житлово-комунальних послуг датовані періодом з вересня 2023 року по лютий 2024 року, тобто періодом, в який дружні відносини між позивачем та відповідачами зіпсувались та перед зверненням позивача до суду з даним позовом. Таким чином, викладене не може свідчити про те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є фіктивним. Щодо тверджень сторони позивача про те, що він робив у квартирі [ADDRESS] , то суд зазначає, що такі дії позивача також не свідчать про те, що оспорюваний правочин (договір купівлі-продажу квартири) був вчинений лише для виду, без настання правових наслідків за оспорюваним договором, оскільки, як пояснювали допитані під час розгляду справи свідки [PERSON] та [PERSON] , що не заперечував і позивач, ремонт [PERSON] робив не лише у спірній квартирі [ADDRESS] , а і у квартирі відповідачів, яка розташована на ж/м Сонячний у м. Дніпрі, тобто регулярно надавав родині [PERSON] матеріальну допомогу. Також, суд оцінює критично та не приймає до уваги посилання сторони позивача на те, що відповідачі не вживали заходів щодо зняття позивача з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , оскільки такі твердження позивача спростовуються довідкою № 3151 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 16 квітня 2024 року, виданою Відділом формування та ведення реєстру територіальної громади Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, в якій зазначено, що за адресою: [ADDRESS] , до складу сім`ї/зареєстрованих входять: [PERSON] (незареєстрований власник), зареєстрованих 0 осіб (т. 1 а.с. 134). Факт проживання, сплати комунальних послуг та здійснення ремонтних робіт позивачем у спірній квартирі після її продажу не може свідчити про фіктивність укладеного договору купівлі-продажу квартири, оскільки існування наведених обставини пов`язане з наявністю у учасників справи на той час добрих та дружніх стосунків, в яких позивач регулярно надавав матеріальну допомогу відповідачу [PERSON] , і тому за згодою власника квартири ( [PERSON] ) міг проживати у ній та користуватися нею. Таким чином, всі доводи позивача в обгрунтування заявлених позовних вимог є недоведеними належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами у розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, ґрунтуються на припущеннях, та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами та встановленими судом обставинами справи. Отже, позивачем не доведено, що договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року сторони уклали лише формально, для виду, без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Враховуючи все вищевикладене вбачається, що договір купівлі-продажу квартири від 16 грудня 2019 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Лобачовою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 596, що був укладений між [PERSON] та [PERSON] , відповідає передбаченим статтею 203 ЦК України загальним вимогам, які свідчать про дійсність вказаного правочину. На підставі викладеного, оскільки суд розглядає справу в межах\~заявлених позивачем\~вимог та\~виключно на\~підставі доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~Законом випадках, та\~враховуючи,\~що позивачем\~не доведено,\~що сторони\~уклали договір\~купівлі-продажу\~квартири від\~16\~грудня 2019\~року без\~наміру створення\~правових наслідків,\~які обумовлювалися\~цим правочином,\~суд приходить\~до переконливого\~висновку,\~що передбачених\~законом підстав\~для визнання\~даного договору\~купівлі-продажу\~квартири недійсним\~не має,\~у зв`язку\~з чим\~у задоволенні\~позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого 09 січня 2024 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., суд виходить з наступного. Судом встановлено,\~що 09 січня 2024 року між [PERSON] як дарувальником та [PERSON] як обдаровуванню було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С., зареєстрований в реєстрі за № 3-64, згідно з яким [PERSON] передала у власність своїй дочці [PERSON] , а [PERSON] набула у власність квартиру [ADDRESS] (т. 1 а.с. 18-19). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. На теперішній час право власності на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 1988516612101) зареєстровано за відповідачем [PERSON] , номер запису про право власності 53239810, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 368233767 від 03 березня 2024 року (т. 1 а.с. 20-21). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє,\~користується,\~розпоряджається своїм\~майном на\~власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Оскільки [PERSON] набула право власності на квартиру [ADDRESS] та мала право володіти та розпоряджатись нею на власний розсуд, в тому числі і подарувати її будь-кому за власним бажанням, з урахуванням того, що під час розгляду даної справи судом не було встановлено правових підстав для визнання недійсним правочину, на підставі якого [PERSON] набула право власності на цю квартиру, а також беручи до уваги, що позовні вимоги про визнання недійсним договору дарування від 09 січня 2024 року є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд приходить до переконливого висновку що у їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Щодо позовних вимог про реєстрацію за [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS] , то позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають, оскільки вони є похідними від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Оцінюючи у\~сукупності усі\~інші аргументи\~сторін,\~наведені ними\~в обґрунтування\~своїх вимог\~або заперечень,\~суд до\~уваги їх\~не бере,\~оскільки вони не відноситься до предмета спору та є явно необґрунтованими. Щодо заяви представника відповідачів [PERSON] про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. За приписами ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, одним із способів захисту якого є припинення правовідношення. Виходячи з правового аналізу наведених норм суд зазначає, що строк позовної давності може бути застосований до виниклих між сторонами правовідносин лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, виключно у тому випадку, коли судом буде встановлено, що було порушено право позивача та воно підлягає судовому захисту, але у зв`язку з пропуском ним строку позовної давності, суд дійде висновку про наявність підстав для відмови у позові. Враховуючи, що під час розгляду справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] саме у зв`язку з їх недоведеністю, відсутні і підстави для застосування строку позовної давності. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити в повному обсязі за недоведеністю. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню на сторону позивача. На підставі ст.ст. 15, 16, 203, 215, 234, 256, 257, 267, 317, 319, 655, 656, 717, 718 Цивільного кодексу України, та

Outcome: dismissed