Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

В серпні 2020р. позивачка [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 121-124 т.1) до відповідача [PERSON] , в якому просила суд, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог (а.с. 69-72 т.1): - встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004р. по день смерті [PERSON] - [INFO] (далі по тексту - вимога № 1); - визнати за позивачкою право власності на частину транспортного засобу «Volkswagen Transporter» д.н.з. [NUMBER] , пасажирський - В, легковий, номер шасі [NUMBER] , 2005р. випуску, як спільне сумісне майно подружжя, зареєстрованого за померлим [INFO] [PERSON] (далі по тексту - вимога № 2); - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний автомобіль, видане 01 лютого 2021р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. (далі по тексту - вимога № 3). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона та померлий, [INFO] [PERSON] (батько відповідача) проживали однією сім`єю з січня 2004р. до смерті останнього. За життя померлого, між ними склалися стосунки, як членів однієї сім`ї. За час перебування у фактичних шлюбних стосунках, за спільні кошти позивачкою та [PERSON] було набуто у власність за спільні кошти спірний автомобіль. Після смерті [PERSON] , позивачка здійснила поховання останнього. В установленому законом порядку, після смерті [PERSON] , позивачка звернулась з заявою про прийняття спадщини, як спадкоємиць четвертої черги за законом, однак приватним нотаріусом було видано відповідачу, як спадкоємцю першої черги за законом свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний автомобіль. На думку позивачки, відповідач взагалі не має право успадковувати майно після смерті його батька, який за життя хворів, і відповідач не надавав йому допомогу. Крім того, сторона позивача вважає, що приватним нотаріусом незаконно було видано оспорюване свідоцтво про право на спадщину за законом, оскільки не враховано, що спірний авто моль є спільним майном позивачки та померлого [PERSON] . Оскільки в досудовому порядку вирішити пір не можливо, позивачка вимушена була звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020р. позов залишено без руху. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 17 лютого 2021р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження і призначено справу в підготовче засідання. 02 червня 2021р. на адресу суду надійшов відзив на позов (а.с. 29-32 т.1), в якому відповідач проти позову заперечив, зазначивши, що за життя він постійно спілкувався з батьком, який дійсно хворів та допомагав йому. Також відповідач зазначив, що спірний автомобіль придбавався його батьком особисто, який продав попередній автомобіль, за життя батько фактично розпорядився належним йому майном, склавши заповіт на квартиру на позивачку, та усно заповів відповідачу автомобіль. Після отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, відповідач не в змозі користуватися спірним автомобілем, оскільки цей автомобіль фактично перебуває, у володінні та користуванні позивачки. Також на думку сторони відповідача, стороною позивача не надано до суду належні і допустимі докази на підтвердження факту спільного проживання та ведення господарства, позивачкою та покійним [PERSON] , а поховання останнього здійснювалося не за особисті кошти позивачки, а за спільні кошти родичів померлого. Відповідь на відзив стороною позивача не подавалась. 12 квітня 2022р. на адресу суду надійшла заява про збільшення позовних вимог (а.с. 121-124 т. 1). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022р. відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2022р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. 20 березня 2023р. постановою Київського апеляційного суду скасовано ухвалу суду першої інстанції від 03 жовтня 2022р. про відмову в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19 червня 2023р. судом було повернуто до стадії підготовчого засідання для вирішення питання про прийняття заяви про збільшення позовних вимог. Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 28 лютого 2024р. судом прийнято до розгляду заяву про збільшення позовних вимог, та залучено до участі у справі, в якості третьої особи Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Голяченко М.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 квітня 2024р. закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 13 травня 2024р. позивачка та її представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, з підстав, наведених у позові просили суд позов задовольнити. В подальшому сторони, третя особи в судове засідання 17 жовтня 2024р. на з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, поважності причин неявки не повідомили. В силу положень ст. ст. 211, 223 ЦПК України, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін, третьої особи. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, допитавши свідків, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України від 01 грудня 2004р. № 18-рп/2004 (справа про охоронюваний законом інтерес) визначено, що поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в ч. 1 ст. 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). За змістом ч. 2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Звертаючись до суду з вказаним позовом (вимога № 1), позивачка просила суд встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу її та [PERSON] . Конституційним Судом України у рішенні від 03 червня 1999р. за № 5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї») визначено таку обов`язкову ознаку члена сім`ї, як ведення спільного господарства. Згідно вимог ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я розглядається як соціальний інститут і водночас як союз конкретних осіб. Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, що й є ознаками сім`ї. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] . Після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема на: автомобіль «Volkswagen Transporter» д.н.з. [NUMBER] , пасажирський - В, легковий, номер шасі [NUMBER] , 2005р. випуску та квартиру [ADDRESS] . За життя [PERSON] було складено на користь позивачки заповіт, відповідно до якого спадкодавець заповів позивачці вище зазначену квартиру. З матеріалів справи вбачається, що з заявами про прийняття спадщини, після смерті [PERSON] , звернулися позивачка та відповідач. 15 грудня 2020р. третьою особою було видано позивачці свідоцтво про право на спадщину заповітом на зазначену вище квартиру, а 01 лютого 2021р. було видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на спірний автомобіль. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно з ч. 1 ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 Постанови від 21 грудня 2007р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці. Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року № 554/8023/15-ц). Протягом розгляду справи в суді, стороною позивача, на обгрунтування вимоги № 1, в якості письмових доказів були надані фотографії, на яких зображена позивачка та покійний [PERSON] , копія паспорта сторони позивача, копія свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу, копія свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON] , копія довідки про причину смерті [PERSON] , копія витягу з Спадкового реєстру. Так, судом критично оцінюються надані стороною позивача, в якості доказів фотографії, на яких зображена позивачка та покійний [PERSON] , оскільки, з вказаних фотографій не можливо встановити, в який період часу вони були створені, а крім того, в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, Верховний Суд зазначив, що показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу (постанови Верховного Суду: від 12 грудня 2019р. у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 р. у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 р. у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 р. у справі № 490/10757/16-ц). При цьому, в судовому засіданні сторона позивача не могла пояснити суду, яким чином придбавався спадкодавцем спірний автомобіль, яка його вартість, та яка сума коштів була сплачена особисто позивачкою на придбання цього автомобіля. Матеріали справи не мітять жодного доказу, на підтвердження доводів сторони позивача про ведення спільного господарства між позивачкою а спадкодавцем, спільного побуту та бюджету. Сам факт, складення за життя спадкодавця заповіту на користь позивачки не може свідчити про факт їх спільного проживання за відповідний період часу. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення вимоги № 1. Також не підлягають задоволенню, і похідні від вимоги № 1, вимоги №№ 2, 3, в силу їх безпідставності та необґрунтованості. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову, то з відповідача не підлягає стягненню на користь позивачки понесені останньою судові витрати.

Outcome: dismissed