Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] звернулася з вказаною позовною заявою до Подільського районного суду м. Києва. Позов мотивувала тим, що 23.12.2015 між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір позики. Укладення договору підтверджується самим договором та борговою розпискою, відповідно до якої [PERSON] надала [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 460 000,00 грн., а відповідач, отримавши вказану суму, зобов`язалася повернути її не пізніше 23.12.2021. Станом на 18.12.2023 позика відповідачем не повернута, тому позивач звернулася до суду за захистом свої прав. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.12.2023 справу передано у провадження судді Ковбасюк О.О. Ухвалою суду від 09.01.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, відповідачу встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву, а позивачу - для подання відповіді на відзив. У судове засідання позивач не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи. Заперечень щодо заочного розгляду справи до суду від неї не надходило. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву до суду не подала, а також заяви про розгляд справи за її відсутності. З огляду на викладене та при відсутності заперечень сторони позивача, суд постановив ухвалу про розгляд справи на підставі наявних у ній доказів з ухваленням заочного рішення, оскільки згідно ст. 281 ЦПК України, якщо відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин та не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, згідно з якою у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, повно і всебічно оцінивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 23.12.2015 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики на умовах строковості та повернення. Відповідно до п.п.1.1 п.1 договору позикодавець передає позичальникові безвідсоткову позику в сумі 460 000,00 (чотириста шістдесят тисяч гривень 00 копійок) готівкою, а позичальник зобов`язується повернути отриману суму в строки і у порядку, зазначені в даному договорі. Позика надається шляхом передачі готівки із рук позикодавця в руки позичальника. Згідно п.п.2.1, 2.2 договору факт передачі позикодавцем зазначеної суми засвідчується розпискою позичальника; зазначену суму позики визначеної п.п.1.1 п.1 цього договору позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві готівкою в строк до 23.12.2021. Договір складений в двох екземплярах та містить реквізити та підписи сторін. Позивач на виконання умов договору передала відповідачу грошові кошти у позику в розмірі 460 000,00 (чотириста шістдесят тисяч гривень 00 копійок), що підтверджується відповідною розпискою. Розписка містить підпис позичальника, дату народження та РНОКПП сторін та містить наступний зміст «Я, [PERSON] , взяла в борг у [PERSON] грошові кошти в сумі 460 000,00 (чотириста шістдесят тисяч гривень 00 копійок), та зобов`язуюсь повернути в строк до 23.12.2021». Однак в порушення умов договору відповідач не повернула позивачу грошові кошти у вказаній вище сумі та строк. З метою досудового врегулювання спору позивач неодноразово направляла відповідачу вимогу про повернення коштів, проте станом на 18.12.2023 позика не повернута. Отже, з досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що між сторонами виник спір з приводу захисту позивачем свого права власності на грошові кошти в розмірі 460 000,00 грн., які вона передала відповідачу відповідно до договору позики від 23.12.2015. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України 18.01.2017 у справі № 6-2789цс16. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. З аналізу вищенаведеного вбачається, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. В постанові від 22.08.2019 у справі № 369/3340/16-ц Верховний Суд вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від позикодавця певної грошової суми. В даному випадку власноручне написання і підписання відповідачем боргової розписки від 10.04.2021 із зобов`язанням повернути суму позики 20500,00 грн.. до 10.05.2021 підтверджує як факт укладення договору позики, так і факт отримання відповідачем від позивача обумовленої у розписці грошової суми. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до статей 526, 530, 610, частини першої статті 612 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідачем не надано доказів, які вказували б на виконання нею умов договору позики. Відповідач свої зобов`язання за договором позики перед позивачем не виконала і суму боргу у передбачений договором строк не повернула. За таких обставин суд вважає доведеним факт наявності заборгованості відповідача [PERSON] перед позивачем [PERSON] згідно з договором позики від 23.12.2015. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума боргу в розмірі 460 000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 600,00 грн.

Outcome: approved