Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

12 вересня 2024 року [PERSON] звернулась до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] із\~вимогою про\~розірвання шлюбу (а. с. 1-2). В обґрунтування позову вказала на те, що 16 жовтня 2004 року сторони уклали шлюб, однак спільне життя з відповідачем не склалося, через різницю поглядів на сімейне життя, сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та побуту, виховання дітей. У сторін відсутнє взаєморозуміння та любов один до одного. На даний час сторони мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини припинені. Жодна спроба знайти компроміс не дала бажаного результату, вважає, що наразі немає можливості збереження сім`ї, оскільки це суперечить її інтересам. Від шлюбу сторони мають синів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Прохає розірвати шлюб та покласти на відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 5000 гривень, разом із судовим збором у розмірі 1211 гривень 20 копійок. Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року у справі відкрито спрощене позовне провадження, з викликом сторін (а. с. 21), копія якої надіслана сторонам за вихідним № 22685/24-вих/2/204/3602/24 від 16 вересня 2024 року (а. с. 22). Позивачка у судове засідання не з`явилася, в позовній заяві прохала розгляд справи проводити за її відсутності, крім того представниця позивачки надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а. с. 31). Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій не заперечував проти розірвання шлюбу (а. с. 33). Дослідивши матеріали справи, перевіривши фактичні обставини справи письмовими доказами, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 16 жовтня 2004 року у виконкомі Степнянської сільської ради Волноваського району Донецької області між [PERSON] , [INFO] , уродженим у с. Степне Волноваського району Донецької області, та [PERSON] , [INFO] , уродженою у м. Красноармійськ Донецької області, укладено шлюб, про що складено актовий запис № 4, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 16 жовтня 2004 року (а. с. 9). Прізвище позивачки після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01 лютого 2007 року (а. с. 10), малолітніх синів - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 грудня 2010 року (а. с. 11) та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 жовтня 2018 року (а. с. 12). Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно з вимогами ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Приписами ч. 2 ст. 112 СК України визначено, що суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Як роз`яснено у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу, про що записано в статті 16 Конвенції "Про дискримінацію жінок" в ч. 1 підпункту "с", "однакові права і обов`язки під час шлюбу і після його розірвання". Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Оскільки жоден з подружжя за час перебування справи у суді не висловив бажання щодо примирення, приймаючи до уваги договірну природу шлюбу та принцип добровільності, суд доходить висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, тому шлюб слід розірвати. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 294 ЦПК України, у рішенні суду про розірвання шлюбу зазначається про вибір прізвища тим з подружжя, який змінив прізвище під час державної реєстрації шлюбу, що розривається. Нормами ст.\~113\~СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка не виявила бажання змінювати прізвище, суд залишає їй шлюбне прізвище. Щодо вимог про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка прохає покласти на відповідача витрати на правову допомогу адвоката у розмірі 5000 гривень, однак при цьому не надала суду жодного доказу який би підтверджував сплату вказаної суми за послуги адвоката. Тому, суд доходить висновку, що у вимозі позивачки про покладення на відповідача витрат на правову допомогу адвоката слід відмовити. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, суд здійснює розподіл судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки 50% сплаченого нею при зверненні до суду судового збору, а також повертає 50% судового збору позивачці із Державного бюджету України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved