Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

У вересні 2024 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла заява [PERSON] про встановлення факту смерті, в якій остання просить суд «Встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , місце народження: Україна, Чернігівська обл., Ріпкінський район, с. Новосілки, який загинув біля населеного пункту Кам`янка Донецької області [INFO].». Вимоги заяви (враховуючи уточнену заяву про встановлення факту смерті) обґрунтовані тим, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , який загинув [INFO] о 09 год. 30 хв. під час бойових дій в районі населеного пункту Кам`янка Донецької області під час виконання бойового завдання внаслідок танкового обстрілу. [PERSON] мобілізовано [INFO] . Наказом командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині) №4 від 10.03.2022 року зараховано в списки особового складу та призначено на посаду старшого майстра ремонтної майстерні стрілецької зброї ремонтного взводу ремонтно-відновлювального батальйону військової частини [NUMBER] . Згідно із витягом із журналу бойових дій р/з №15т, розпочатого 21.03.2022 року, з 142 по 142 аркуш міститься інформація за 16.05.2022 року, про втрату [INFO] зв`язку із військовослужбовцем на [NUMBER], включно із солдатом [PERSON] . За фактом втрати зв`язку із військовослужбовцем, Наказом командира військової частини [NUMBER] (з адміністративно-господарської діяльності) №501 було призначено службове розслідування. Можливості забрати рештки тіла немає, оскільки вони перебувають в зоні ведення бойових дій, у зв`язку із чим оформлення лікарського свідоцтва про смерть та реєстрація факту органом ДРАЦС є неможлива. [PERSON] зазначає, що отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану є неможливо, оскільки факт смерті відбувся в зоні бойових дій і забрати рештки тіла є неможливим, що підтверджується матеріалами службового розслідування. Встановлення факту смерті необхідне заявниці для оформлення спадщини та передбачених законодавством виплат. Інші спадкоємці першої лінії споріднення, та особи, які мають право претендувати на виплати, передбачені законодавством, відсутні. На підставі викладеного просила заяву задовольнити у повному обсязі. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 09 жовтня 2024 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі у порядку окремого провадження. Заявник у судове засідання не з`явилась, представник заявника до початку судового засідання через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги заяви підтримав у повному обсязі. Заінтересовані особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, жодних клопотань на адресу суду не направили. Про зміст поданої заяви, дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі та примірника заяви про встановлення факту смерті у їх електронні кабінети, про що в матеріалах справи наявні відповідні довідки про доставку електронного документу (а.с. 62, 63, 64, 65, 66, 67, 69). Зважаючи на положення ч. 2 ст. 317 ЦПК України, відповідно до яких справи про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, з`ясувавши обставини справи та дослідивши відповідні докази, зробив наступні висновки. У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника. Заявниця [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що встановлено із свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Отже, із заявою про встановлення факту смерті особи звернулась особа, яка у відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦПК України, має на це право. Згідно із витягом із журналу бойових дій військової частини [NUMBER] р/з №15т, розпочатого 21.03.2022 року, з 142 по 142 аркуш міститься інформація за 16.05.2022 року, про втрату [INFO] зв`язку із військовослужбовцем на [NUMBER], зокрема із солдатом [PERSON] (а.с. 19-21). 24.08.2022 року складено акт про настання смерті [PERSON] за наступних обставин: під час бойових дій в району н.п. Кам`янка внаслідок танкового обстрілу (а.с. 26). Як вбачається із наказу командира військової частини [NUMBER] (з адміністративно-господарської діяльності) №501, призначено службове розслідування за фактом відсутності на службі без поважних причин старшого майстра ремонтної майстерні стрілецької зброї ремонтного взводу ремонтно-відновлювального батальйону, солдата [PERSON] (а.с. 15-17). Із акту службового розслідування, затвердженого командиром військової частини [NUMBER] встановлено, що за словами очевидців, старший майстер ремонтної майстерні стрілецької зброї ремонтного взводу ремонтно-відновлювального батальйону військової частини [NUMBER] солдат [PERSON] в результаті танкового обстрілу загинув від поранень, не сумісних із життям, можливості забрати рештки тіла немає можливості, оскільки вони перебувають в зоні ведення бойових дій, в зв`язку з чим оформлення лікарського свідоцтва про смерть та реєстрація факту органом державної реєстрації актів цивільного стану є неможливим. Запропоноване наступне: 1. Службове розслідування вважати завершеним. 2. До отримання рішення суду про встановлення факту смерті, або лікарського свідоцтва про смерть вважати, що старший майстер ремонтної майстерні стрілецької зброї ремонтного взводу ремонтно-відновлювального батальйону військової частини [NUMBER] солдат [PERSON] зник безвісти близько 09.30 [INFO] біля н.п. Кам`янка Донецької області під час виконання бойового завдання (а.с. 11-13). Відповідно до довідки командира військової частини [NUMBER] про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України від 10 травня 2024 року №2084/4337, [PERSON] брав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи в н.п. Авдіївка, Донецької області на підставі наказу командира військової частини [NUMBER] (по стройовій частині): 27 від 02.04.2022 року, №179 від 01.09.2022 року. У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частинами третьою - четвертою статті 49 ЦК України державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Водночас пункт 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, деталізує положення статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» та встановлює, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи державної реєстрації актів цивільного стану можуть видати свідоцтво про смерть, зокрема: - встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); - встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); - визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 46 ЦК України фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Згідно з частиною третьою статті 46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті. Порядок оголошення фізичної особи померлою встановлюється ЦПК України (частина четверта статті 46 ЦК України). Відповідно до статті 305 ЦПК України заява про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою подається до суду за місцем проживання заявника або за останнім відомим місцем проживання (перебування) фізичної особи, місцеперебування якої невідоме, або за місцезнаходженням її майна. Згідно з частиною першою статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою: обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи. З огляду на викладене, виходячи зі змісту статей 43, 46 ЦК України, статей 305, 306 ЦПК України, суд доходить висновку про те, що за наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою (частина друга статті 46 ЦК України), а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України). Подібні висновки зроблені у постановах Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі № 506/358/22 (провадження № 61-7094св23) та від 13 березня 2024 року у справі № 204/724/23 (провадження № 61-16728св23). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У даній справі, суд, на підставі внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінивши належність та допустимість усіх наявних доказів у їх сукупності, доходить висновку про відмову в задоволенні заяви [PERSON] , оскільки нею не надано належних та допустимих доказів, на підставі яких суд може достовірно встановити смерть [PERSON] , [INFO] . До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 22 травня 2024 року у справі № 337/2489/23 (провадження № 61-13752св23). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд роз`яснює, що заявниця не позбавлена права звернути до суду із заявою про оголошення [PERSON] померлим. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed