Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Представник позивача звернулась до суду із даним позовом до відповідачки, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 26 травня 2022 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, під час якого подружжя сторін придбало житло: двокімнатну квартиру загальною площею 42,6 кв. м., розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка була зареєстрована на відповідачку на підставі договору купівлі-продажу № 365 від 29.03.2023 року, посвідченого приватним нотаріусом, [PERSON] , вартість якої за умовами такого договору купівлі-продажу становила 275300 грн. Додавала, що 02.11.2023 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, а угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю між ними не було досягнуто. Враховуючи викладене, спірна квартира є спільною власністю подружжя. На підставі викладеного просила суд визнати право спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] на двокімнатну квартиру загальною площею 42,6 кв. м., житловою площею 28,4 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частини такої квартири, а також стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію вартості спільного майна подружжя у вигляді даної квартири у розмірі 137650 грн. Не погоджуючись із позовними вимогами представник відповідача, адвокат Шемет І. О., подав відзив на позов, де вказував, що квартира по [ADDRESS] була придбано за рахунок грошових коштів, наданих батьками позивача та відповідачки, оскільки спільний бюджет колишньої родини сторін не дозволяв придбати таку квартиру. Зазначав, що спір щодо поділу квартири було ініційовано позивачем лише після звернення відповідачки до суду із позовом про стягнення на її користь аліментів на утримання дитини та дружини з позивача. Додавав, що заявлені позовні вимоги є суперечливими та некоректними, оскільки позивач вимагає в порядку поділу майна подружжя визнати за останнім право власності на частину спірної квартири та одночасно стягнути із відповідачки на користь позивача компенсацію вартості майна подружжя у вигляді такої частки квартири в сумі 137650 грн., не заявляючи вимог про припинення його права власності на неї, внаслідок чого вимога про компенсацію вартості майна подружжя є безпідставною. Також звертав увагу на те, що відповідачка не працює, займаючись доглядом та вихованням малолітнього сина, а єдиним її джерелом доходу є аліменти, що сплачуються позивачем, в той час як останній є військовослужбовцем, грошове забезпечення якого перевищує 127 000 грн. на місяць. Отже, покладання на відповідача тягаря сплати грошової компенсації вартості квартири поставить останню у скрутне матеріальне становище, а тому у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Руснакова Т. А., у судовому засіданні, підтримуючи доводи, викладені нею у позовній заяві, вказувала, що позивач та відповідачка шлюб між собою розірвали, мешкають окремо, стосунки припинили, внаслідок чого [PERSON] , як співвласник спірної квартири, не має можливості користуватись своєю власністю. Отже, через неподільність кв. [ADDRESS] , просила суд для захисту прав позивача задовольнити заявлені позовні вимоги повністю, стягнувши на користь позивача з відповідачки компенсацію вартості його частки в такому майні. Ані відповідачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Шемет І. О., у судове засідання не з`явились повторно. Однак від представника відповідачки надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності [PERSON] та адвоката Шемет І. О., підтримуючи при цьому поданий ним відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає заявлені позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом було встановлено, що з 26 травня 2022 року до 4 грудня 2023 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 2 листопада 2023 року, яке набуло чинності 4 грудня 2023 року, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб сторін, актовий запис № 367 від 26 травня 2022 року, та рішення суду по справі № 212/8233/23. Згідно із витягу з Державного реєстру речових прав від 29 березня 2023 року вбачається, що приватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С. В. було зареєстровано право власності в цілому на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, вартість якої складає 275300 грн. При цьому\~відповідно до\~копії договору\~купівлі-продажу\~від 29.03.2023\~року,\~посвідченогоприватним нотаріусом Криворізького нотаріального округу Дніпропетровської області Рисіною С. В., реєстр № 365, вбачається, що [PERSON] набула в приватну власність двокімнатну квартиру (загальна площа 42,6 кв. м., житлова площа 28,4 кв. м.), розташовану по [ADDRESS] , за 275300 грн. за нотаріально посвідченої згоди свого чоловіка, [PERSON] від 27.03.2023 року. Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). За ч. 1 ст. 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Суд вказує, що ст. 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Суд у цьому сенсі зазначає, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі № 711/2302/18. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд зауважує, що критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 6 жовтня 2021 року по справі № 234/17030/18. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: транспортні засоби; грошові кошти. Натомість, суд зазначає, що належних та допустимих доказів на спростування презумпції права спільної сумісної власності колишнього подружжя сторін щодо квартири по [ADDRESS] не було надано, внаслідок чого посилання представника відповідача на те, що така квартира була придбана за кошти батьків сторін суд відхиляє. Суд зауважує, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Отже, судом було встановлено з підстав, передбачених ст. 60, 61 СК та ст. 368 ЦК, квартира по [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідачки, як колишнього подружжя, яке було набуте спільно за час їх перебування у шлюбі. Суд при цьому вказує, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Аналогічна правова позиція була викладена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 23 січня 2024 року по справі № 523/14489/15-ц. Отже, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання спільною сумісною власністю сторін квартири по [ADDRESS] слід відмовити, оскільки такі вимоги не є ефективним способом захисту прав позивача, як колишнього члена подружжя сторін. На підставі ч. 1 ст. 69 СК дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно із ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд встановив, що квартира по [ADDRESS] була придбана у період перебування у шлюбі сторін, відповідачем не спростовано презумпцію спільності такого майна, а підстав для відступу від рівності часток у праві спільної сумісної власності сторін на вказане нерухоме майно немає. Таким чином,

Outcome: partial