Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Представник позивача, адвокат Лященко А. М., звернулась до суду із позовом в інтересах [PERSON] до відповідача про відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю працівника внаслідок нещасного випадку на виробництві, посилаючись в обґрунтування позовних вимог на те, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , який працював головним механіком на підприємстві Приватне Акціонерне Товариство «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК»), та який помер внаслідок нещасного випадку на виробництві. Так відповідно до акту розслідування нещасного випадку на виробництві зі смертельним випадком, що стався із [PERSON] , була доведена провина відповідача у незабезпеченні належних умов охорони праці, що призвело до трагічного випадку із сином позивачки. У зв`язку зі смертю сина [PERSON] втратила рідну людину, не змогла відчути підтримку, турботу сина впродовж життя та у похилому віці. Позивачка відчуває моральні страждання через відсутність сина, його підтримки та поради. У зв`язку зі смертю сина їй прийшлося докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того у позивачки наявна група інвалідності. Отже, оскільки смерть [PERSON] сталася внаслідок нещасного випадку на виробництві, то вважає, що саме на відповідача покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду позивачці. Таким чином свої моральні страждання позивачка оцінює, виходячи з критеріїв розумності та справедливості, в розмірі саме 700 000 грн. На підставі переліченого просила суд стягнути з ПрАТ «ЦГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди 700 000 грн. без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Не погоджуючись із позовом [PERSON] , представник відповідача, адвокат Львов А. Л., подав відзив, вказуючи у ньому, що відповідно до акту розслідування нещасного випадку винним у нещасному випадку, що стався із сином позивачки був сам внаслідок особистої необережності [PERSON] та порушення ним вимог посадової інструкції Головного механіка відділу головного механіка шахти ім. Орджонікідзе, що призвело до його смертельного травмування, тому вважав, що правовідносин застосуванню підлягають норми ч. 2 ст. 1193 ЦК. Додавав, що [PERSON] не довела неправомірність дій ПрАТ «ЦГЗК», внаслідок якої могла бути спричинена моральна шкода позивачці та наявність вини відповідача у виникненні смертельної травми сина [PERSON] . Зазначав, що ПрАТ «ЦГЗК» організував поховання загиблого [PERSON] , разом із первинною організацією профспілки підприємства сім`ї загиблого надавалась одноразова матеріальна допомога та систематична у вигляді щорічних грошових виплат, забезпечення щорічним санаторно-курортним обслуговуванням, навчання онуки Ольги у Полтавському університеті економіки і торгівлі. Тому просив зважати на незадовільний майновий стан відповідача у зв`язку з військовою агресією російської федерації. Крім того ПрАТ «ЦГЗК» допомагає ЗСУ, силам територіальної оборони, правоохоронним органам та медичним закладам. Вказане в сукупності негативно впливає на господарську діяльність підприємства та можливість своєчасного виконання грошових зобов`язань. При цьому заперечував проти стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» моральної шкоди без утримання податків та загальнообов`язкових платежів, посилаючись на індивідуальну податкову консультацію. На підставі наведеного просив суд відмовити задоволені позову [PERSON] . Ухвалою суду від 5 вересня 2024 року було визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними матеріалами. Ухвалою суду від 20 вересня 2024 року за клопотанням представника відповідача розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження із викликом осіб. Ухвалою суду від 15 жовтня 2024 року в задоволенні клопотання представника ПрАТ «ЦГЗК» про закриття провадження по справі в частині позовних вимог в сумі 60000 грн. було відмовлено. Ані позивачка, [PERSON] , ані її представник, адвокат Лященко А. М., до суду не з`явились, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, надавши при цьому заяву з проханням проводити розгляд справи за їх відсутності, наполягаючи при цьому на задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі. Представник відповідача, адвокат Львов А. Л., у судовому засіданні, заперечуючи проти задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] , надав пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві ПрАТ «ЦГЗК», додаючи, що підприємство відповідача здійснило необхідні виплати родині померлого [PERSON] , продовжуючи у цьому їм допомагати. Крім того звертав увагу на те, що у настанні смертельного випадку на виробництві із [PERSON] також наявна провина самого сина позивачки. Отже, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] , зазначаючи, що підприємство відповідача наразі перебуває у тяжкому економічному стані. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення заявлених вимог [PERSON] , виходячи з наступного вмотивування. Суд встановив, що [PERSON] є особою з інвалідністю 2-ї групи з 1 березня 2007 року безстроково, що підтверджується довідкою МСЕК № 559181. Встановлено також, що [PERSON] працював з 9 жовтня 1995 року на різних посадах в ПрАТ «ЦГЗК», зокрема, з 8 квітня 2009 року на посаді головного механіка відділу головного механіка шахти ім. Орджонікідзе до 6 червня 2009 року, що підтверджується копією трудової книжки [PERSON] . Натомість, на підставі Акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком від 1 липня 2009 року, складеного на підприємстві, ВАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», було встановлено отримання 6 червня 2009 року [PERSON] , 1973 р. н., смертельного травмування на виробництві, причинами якого комісія зі спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком заначила особисту необережність потерпілого внаслідок порушення ним п. 2.13 «Посадової інструкції головного механіка відділу головного механіка шахти ім. Орджонікідзе, а також незадовільна організація робіт по ремонту і експлуатації дробарки СМД-111.1 Б, внаслідок чого комісія дійшла висновку, що винними у нещасному випадку на виробництві зі смертельним випадком були сам [PERSON] , а також інші працівники ПрАТ «ЦГЗК»: головний інженер шахти ім. Орджонікідзе, начальник дільниці дробильно-бункерного комплексу та шахтного підйому № 3, в. о. механіка дільниці дробильно-бункерного комплексу та шахтного підйому № 3 та гірничий майстер дільниці дробильно-бункерного комплексу та шахтного підйому № 3. На підставі акту спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком був виданий акт про нещасний випадок на виробництві, що стався із [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 1025 від 6 червня 2009 року, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] у віці 35 років, що також вбачається з копії лікарського свідоцтва про смерть № 1166 від 6 червня 2009 року. Судом було також встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження, виданого Жовтневим районним бюро РАЦС м. Кривого Рогу Дніпропетровській області, актовий запис № 1042 від 5 липня 1973 року, вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] . Крім того встановлено, що відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу, виданого Жовтневим відділом РАЦС м. Кривого Рогу Дніпропетровській області, актовий запис № 1100 від 22 жовтня 1993 року, [PERSON] та [PERSON] одружились, внаслідок чого дружині було присвоєно прізвище « [PERSON] ». Судом було також встановлено, що ПрАТ «ЦГЗК» дружині загиблого [PERSON] , [PERSON] , та їх спільнім дітям, [PERSON] , 1999 р. н., та [PERSON] , 2009 р. н., забезпечувало навчання дітей в середніх та вищих учбових закладах м. Кривого Рогу, медичне страхування, щорічне оздоровлення в санаторіях та базах відпочинку ПрАТ «ЦГЗК», зокрема, протягом 2009-2021 років на суму 276 267,49 грн., а також була виплачена матеріальна допомога від 31 серпня 2009 року в сумі 117 650 грн. дружині загиблого [PERSON] , а також за заявою останньої виплачено 2000 грн. від 14 травня 2015 року. Суд вказує, що відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства. Виходячи ж з положень ст. 16, 23 ЦК та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства. Аналогічна правова позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 1 вересня 2020 року по справі № 216/3521/16-ц. Так за ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно із ч. 1, 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП) на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. На підставі ч. 1, 3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст. 173 КЗпП закріплюється право працівника на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Так за ст. 179 КЗпП шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно із ч. 1 ст. 237-1 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. На підставі ч. 1-3 ст. 23 ЦК особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у: 1) фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд зазначає, що за ч. 1 ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Суд вказує, що у п. 9, 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Отже, актом спеціального розслідування нещасного випадку зі смертельним наслідком від 1 липня 2009 року, складеного на підприємстві відповідача, встановлено, що смерть [PERSON] пов`язана з виробництвом, оскільки роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці. Ураховуючи, що вид діяльності працівника, який характеризується достатнім ступенем шкідливості та небезпечними умовами праці, призвів до виробничого ризику у вигляді ушкодження здоров`я, що потягло смерть працівника при виконанні своїх трудових обов`язків, тому незабезпечення роботодавцем безпечних умов праці призвело до нещасного випадку на виробництві у вигляді смерті сина позивачки. Виходячи з аналізу зазначених норм права акт за формою Н-1 складається, якщо в ході розслідування нещасного випадку комісією (спеціальною комісією) встановлено, що такий нещасний випадок пов`язаний з виробництвом. Отже, доказом вини власника може бути акт про нещасний випадок на виробництві. При цьому слід зазначити, що винні дії загиблого [PERSON] не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову його матері про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи від нещасного випадку, що стався на виробництві, оскільки такі дії загиблого підлягають врахуванню саме при визначенні розміру моральної шкоди. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 14 червня 2021 року по справі № 235/3191/19. Таким чином невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком смерті сина позивача, є підставою для відшкодування відповідачем заподіяної матері [PERSON] , [PERSON] , моральної шкоди. Аналогічна правова позиція була висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палата Касаційного цивільного суду у постанові від 15 червня 2020 року по справі № 212/3137/17-ц. Відповідно до ч. 2 ст. 1168 ЦК моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю. Тлумачення ч. 2 ст. 1168 ЦК свідчить, що до суб`єктів, яким компенсується моральна шкода внаслідок смерті, відносяться батьки потерпілої особи. В цьому сенсі суд вказує, що Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Аргументи представника відповідача про те, що позивачка не підтвердила достатніми та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань та розмір завданої їй моральної шкоди, не заслуговують на увагу, оскільки смерть рідної людини є не відновлюваною втратою, що спричиняє тривалі страждання та хвилювання. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 3 грудня 2018 року по справі № 210/1036/17. Отже, суд встановив, що у зв`язку зі смертю [PERSON] на виробництві його матері, [PERSON] , безсумнівно було заподіяно моральну шкоду, оскільки внаслідок даного нещасного випадку назавжди змінилось подальше життя позивачки, яка змушена була після смерті свого сина переживати його неправну втрату, відчуваючи душевні страждання через смерть рідної людини. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить із засад розумності та справедливості. При цьому суд зазначає, що гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи порівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності й справедливості. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постановах від 23 листопада 2022 року по справі № 686/13188/21 та від 25 травня 2022 року по справі № 487/6970/20. Отже, на підставі встановлених обставин справи суд вважає доведеним той факт, що у зв`язку зі смертю [PERSON] , сина позивачки, останній було безумовно заподіяно моральну шкоду, пов`язану із втратою найріднішої людини, що потягло за собою порушення нормальних життєвих зв`язків та необхідності докладання нею додаткових зусиль для організації свого життя після загибелі свого сина. Таким чином, вирішуючи питання про розмір відшкодування позивачці моральної шкоди, суд враховує глибину фізичних та моральних страждань [PERSON] внаслідок смерті сина на виробництві через нещасний випадок, що із ним трапився, зважаючи на провину підприємства відповідача через незабезпечення безпечних умов праці такого працівника, а також те, що життя людини є найвищою цінністю, втрата якої для позивачки є невідновлюваною втратою. Також судом було враховано, що [PERSON] вже була особою з інвалідністю другої групи до загибелі свого сина, тому потребувала підтримки від [PERSON] . Натомість, суд врахував, що підприємство відповідача після смерті [PERSON] допомагало коштами родині померлого матеріально та на оздоровлення, тобто дружині та його дітям, [PERSON] , [PERSON] , 1999 р. н., та [PERSON] , 2009 р. н., відповідно. Суд при цьому встановив, що рішеннями від 18 березня 2024 року та від 23 квітня 2024 року Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, які набули чинності на підставі постанов Дніпровського апеляційного суду від 24 липня 2024 току та 25 червня 2024 року відповідно, якими було позовні вимоги [PERSON] , дружини загиблого на виробництві [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [PERSON] , 2009 р. н., до ПрАТ «ЦГЗК» про відшкодування моральної шкоди, заподіяною смертю працівника внаслідок нещасного випадку на виробництві, в сумах по 700 000 грн. були задоволені судом двічі частково шляхом стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» на користь [PERSON] в рахунок відшкодування моральної шкоди по 300 000 грн. на її користь та в інтресах її сина відповідно без урахування податків та інших обов`язкових платежів. Отже, суд дійшов висновку, що заявлений в інтересах [PERSON] адвокатом Лященко А. М. позов підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з ПрАТ «ЦГЗК» в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної смертю працівника на виробництві, у розмірі саме 300 000 грн., що думку суду відповідатиме принципу справедливості та розумності за встановленими обставинами справи, виходячи з глибини перенесених позивачкою страждань, наявності вини у нещасному випадку [PERSON] , розміру відшкодування завданої моральної шкоди дружині померлого [PERSON] , [PERSON] , визначений рішеннями від 18 березня 2024 року та від 23 квітня 2024 року Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області. Судом при цьому не береться до уваги посилання представника відповідача на важкий фінансовий стан підприємства ПрАТ «ЦГЗК», оскільки це не може свідчити про неможливість виконання рішення суду в частині стягнення моральної шкоди на користь позивачки. Також суд зазначає, що згідно із п. 162.1 ст. 162 Податкового кодексу України (далі - ПК) платником податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи; фізична особа - нерезидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент. За пп. 14.1.180 п. 14.1 ст. 14 ПК податковим агентом щодо податку на доходи фізичних осіб визначається, зокрема, юридична особа (її філію, відділення, інший відокремлений підрозділ), яка незалежно від організаційно правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язана нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПК, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому ст. 18 та Розділом IV ПК. На підставі п. 163.1 ст. 163 ПК об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України. Відповідно до п. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК (в редакції змін, внесених Законом України від 16 січня 2020 року «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року), до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом. При цьому в попередній редакції п. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК передбачав, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю. Отже, з 23 травня 2020 року п. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК було доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом», тобто суми відшкодування моральної шкоди підлягають з того часу оподаткуванню. Натомість, за старою редакцією п. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 ПК було передбачено, що суми за рішенням суду про відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, не підлягали оподаткуванню. Таким чином за податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. У даному випадку це суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок смерті чоловіка, а отже, заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, тому вказані зміни до податкового законодавства не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок смерті чоловіка, пов`язаної з професійним захворюванням. При цьому моральну шкоду було завдано через смерть працівника внаслідок отримання чоловіком позивачки професійного захворювання, що відбулось у 2009 році, тобто до набрання чинності нової редакції ст. 164.2.14 Податкового кодексу України (в редакції з 23 травня 2020 року). Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом неодноразово у постановах 23 грудня 2022 року по справі № 566/800/21, від 21 червня 2022 року по справі № 599/645/21, від 4 квітня 2018 року по справі № 212/2362/16-ц, від 3 грудня 2018 року по справі № 210/1036/17, від 25 липня 2018 року по справі № 180/683/13-ц. Таким чином суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на долучену до справи індивідуальну податкову консультацію ПрАТ «ЦГЗК». Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача також підлягає стягненню в дохід держави судовий збір, від сплати якого позивачку звільнено за законом, відповідно до розміру частки задоволених судом позовних вимог, тобто в сумі 3000 грн.

Outcome: partial