Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

У лютому 2024 року позивач [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. Позов обґрунтовано тим, що 14.02.2022 року між позивачем та відповідачем було укладено усний договір позики грошових коштів у валюті, за яким позивач передав відповідачу грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США, для придбання відповідачем нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] . Укладення договору позики в усній формі зумовлювалось особистими стосунками позивача та відповідача, які згодом переросли у шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 11.06.2022 року серії [NUMBER] . Строк повернення грошових коштів було визначено протягом 7 днів з моменту отримання відповідачем вимоги від позивача. В подальшому відповідач уповноважила позивача здійснити дії спрямовані на придбання нежитлового приміщення, у зв`язку з чим останнім було укладено попередній договір купівлі-продажу нежитлового приміщення з громадянином [PERSON] 06.06.2022 року відповідачем було укладено основний договір купівлі-продажу нежитлового приміщення, за яким до відповідача перейшло право власності на нежитлове приміщення. В подальшому стосунки між позивачем та відповідачем погіршилися та відповідач перестала жити з позивачем однією сім`єю, натомість у позивача в результаті скрутного фінансового становища викликаного війною виникла необхідність в отриманні позичених відповідачу грошових коштів за договором позики. З метою отримання вищевказаних грошових коштів, позивачем було направлено на адресу відповідача лист-вимогу про повернення грошових коштів, однак відповідачем проігноровано вимоги позивача, що змусило його звернутися до суду. Протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями від 15.02.2024 року справу розподілено головуючому судді Ключнику А.С. Ухвалою суду від 19.02.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 69, том 1). 11.03.2024 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти позовних вимог позивача та вказує, що ніколи не отримувала від позивача грошових коштів про які йдеться у позові, договір позики не укладався ні в усній, ні в письмовій формі (а.с. 117-124, том 1). 18.03.2024 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача у якому останній наполягає на задоволенні його позову, оскільки на його думку відповідачем не спростовано доводів позивача (а.с. 145-161, том 1). Ухвалою суду від 19.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено судовий розгляд (а.с. 53, том 2). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Коломієць М.В. підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Роздорожний О.О. у судовому засіданні заперечував проти позову зазначивши на його необґрунтованості та безпідставності, оскільки договір позики між позивачем та відповідачем ніколи не укладався, а грошові кошти від позивача не отримувались відповідачем. Суд, вислухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, письмові докази, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зокрема така правова позиція відображена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.08.2019 року у справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.ст. 77, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Європейський суд з прав людини нагадав, що "принципи змагальності та рівності сторін, які тісно пов`язані між собою, є основоположними компонентами концепції "справедливого судового розгляду" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції. Вони вимагають "справедливого балансу" між сторонами: кожній стороні має бути надана розумна можливість представити свою справу за таких умов, що не ставлять його в явно гірше становище порівняно з його опонентом (див. рішення у справах "Авотіньш проти Латвії [ВП] () [GC], заява N 17502/07, пункт 119, й інші посилання, ЄСПЛ 2016, та "Регнер проти Чехії" [ВП] (Regner v. the Czech Republic) [GC], заява N 35289/11, пункт 146, від 19 вересня 2017 року). До того ж, право на змагальний судовий процес, в принципі, означає надання сторонам можливості ознайомлюватися та коментувати всі надані докази або подані зауваження з метою впливу на рішення суду. Крім того, сторони повинні мати можливість подати будь-які докази, необхідні для того, аби їхні вимоги задовольнили (див. рішення у справі "Клінік дез Акація та інші проти Франції" (Clinique des Acacias and Others v. France), заява N 65399/01 та 3 інші заяви, пункти 36-43, від 13 жовтня 2005 року). До того ж, суд, який розглядає справу, повинен сам дотримуватися принципу змагальності, наприклад, якщо він розглядає справу на підставі обґрунтування або заперечення, висловленого ним за власною ініціативою (див. рішення у справі "Чепек проти Чехії" (), заява N 9815/10, пункти 45 та 51-60, від 05 вересня 2013 року). Звертаючись до суду з позовом до відповідача позивачем не надано ні договору позики, ні розписки, а ні будь-яких інших документів, які б підтверджували б, що відповідач отримала від позивача грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США та зобов`язалась їх повернути. Враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, встановивши правову природу спірних правовідносин, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed