Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

До Рівненського міського суду Рівненської області звернулася [PERSON] з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання дитини зматір`ю та її самостійного виховання матір`ю. Свої вимоги обґрунтовує тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.02.2005 року по 23.06.2023 року, який розірвано судом. Від шлюбу мають двох дітей, одна з яких є неповнолітньою. Під час розірвання шлюбу не вирішувалось питання про визначення місця проживання дітей, проте з моменту розірвання шлюбу сторони проживають окремо і їх дочка постійно проживає з матір`ю, яка самостійно її виховує. Зазначає, що на сьогодні дитині виповнилось 14 років. Спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній, проте у заявниці є необхідність звернення до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, оскільки даний факт необхідно встановити для підтвердження неоспорюваного права та в інтересах дитини, що стосується реалізації її права на виїзд за кордон на навчання та відпочинок, а також зміни місця проживання дитини, за відсутності дозвільних документів іншого із батьків. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали підстав, зазначених у позовній заяві та просили суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час, дату і місце проведення судових засідань, про причини неявки відповідач суд не повідомив, відзив не подав і позивач не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.280 ЦПК України в заочному порядку. Суд, заслухавши пояснення сторони позивача, думку дитини, всебічно та повно дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що з 20 лютого 2005 року по 23 червня 2023 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 23 червня 2023 року, на підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/9475/23. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.04.2010 року, батьком дитини, [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , а матір`ю, [PERSON] . Суд зазначає, що при розірванні шлюбу не вирішувалось питання щодо визначення місця проживання неповнолітньої дочки сторін - [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки №11 від 29 квітня 2024 року виданої ОСББ «Соборна 38» [PERSON] проживає разом із своєю дочкою [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту обстеження умов проживання складеного уповноваженими особами Служби у справах дітей та затвердженого 14 травня 2024 року начальником ССД, за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] та дочка [PERSON] . Дитина забезпечена усім необхідним, має окрему кімнату, обладнану усім необхідним для сну та навчання. Згідно довідки від 30.04.2024 року №вих-103/01-30 [PERSON] навчається у Рівненській гімназії №10 РМР м. Рівного. Учениця проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Мама цікавиться життям і навчальними досягненнями доньки. На підставі судового наказу, виданого Рівненським міським судом Рівненської області від 06.06.2023 року у справі №569/9938/23 з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на утримання дочки, [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні неповнолітня [PERSON] , суду пояснила, що понад рік проживає з мамою, окремо від батька, мати її самостійно виховує, оскільки дівчинка з батьком зрідка спілкується і лише в тих випадках, коли ініціатором такого спілкування є вона сама. З дослідженого судом свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.04.2010 року, встановлено, що на сьогодні дитині [PERSON] , [INFO] виповнилось 14 років, що дає їй право на самостійне визначення свого місця проживання з одним із батьків. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (ст. 160 СК України). Відповідно до змістуст. 161 Сімейного Кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3ст. 160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. При цьому, питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України). Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. ст. 150-151 СК України. Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. З наведеного випливає, що підставою встановлення факту проживання дитини з матір`ю та самостійного виховання неповнолітньої дитини матір`ю, необхідно встановити юридичний факт, або декілька, в силу яких обсяг прав батька обмежується або припиняється. Судом встановлено, що з моменту припинення шлюбних стосунків між сторонами, їх неповнолітня дочка [PERSON] проживає разом з мамою, знаходиться на її самостійному вихованні. Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. Справи щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються в порядку окремого провадження за правилами ЦПК України. До того ж перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У п. 104 108 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 року № 560/17953/21 висловлено правову позицію про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства. Отже, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року судом встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 р. № 205\\2102\\19-ц існування спору про право у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинно бути реальним, а не гіпотетичним. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 644/6264/16-ц від 22 серпня 2018 року зазначено, що за відсутності спору з приводу законності відмови у призначенні та виплаті заявнику одноразової грошової допомоги за загиблого військовослужбовця суд повинен розглянути заяву про встановлення юридичного факту віднесення заявника до кола членів сім`ї загиблого військовослужбовця за правилами цивільного судочинства в порядку окремого провадження. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. За принципом ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. За наведених обставин, суд приходить до переконання про обґрунтованість заявлених [PERSON] позовних вимог та вважає належним способом захисту порушеного права позивачки, шляхом встановлення факту проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] , [INFO] та її самостійного виховання матір`ю.

Outcome: approved