Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] звернувся до суду з позовом в якому просить усунути перешкоди, які йому створює малолітній [PERSON] , [INFO] , у здійсненні права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] шляхом визнання його таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням та зняти його з реєстрації в цьому житловому будинку. Свої вимоги мотивує тим, що після смерті сина [PERSON] , який помер [INFO] , позивач успадкував зазначений житловий будинок, отримавши свідоцтво про право на спадщину. На день смерті у цьому будинку були зареєстровані мати позивача [PERSON] , померлий син [PERSON] , його співмешканка [PERSON] та її малолітній син [PERSON] . Останній не є сином померлого [PERSON] . У свідоцтві про народження [PERSON] відомості про батька записані зі слів матері. Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 01 грудня 2020 [PERSON] визнано такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] . Крім того, позивачу стало відомо, що рішенням Конотопського міськрайонного суду від 21 грудня 2020 [PERSON] відібрано від матері [PERSON] і наразі влаштовано під опіку [PERSON] . В родині останньої з лютого 2021 року проживає [PERSON] . Позивач вважає, що після смерті його сина у співмешканки останнього та її неповнолітнього сина припинилося право користування будинком. Через реєстрацію у будинку неповнолітньої дитини, позивач позбавлений відчужити цей житловий будинок, чим порушено право позивача як власника житлового будинку. Просить врахувати, що житловий будинок знаходиться у сільській місцевості, у ньому ніхто не проживає. Позивач в силу віку, стану здоров`я та матеріального становища не має змоги здійснювати за ним догляд. Єдиним варіантом для позивача є продаж житлового будинку, інакше будинок зруйнується і позивач втратить свою власність. Неповнолітній [PERSON] не має відносно позивача ні родинних, ні сімейних відносин. Відповідач [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , [INFO] у відзиві на позов прохала відмовити в його задоволенні, мотивуючи тим, що у свідоцтві про народження батьком дитини вказаний [PERSON] , який не оспорював батьківство дитини. Рішенням суду від 21.12.2020 [PERSON] відібрано в матері без позбавлення батьківських прав, а рішенням суду від 19.07.2022 дитину відібрано в матері та рішенням виконкому від 22.02.2021 року передано під опіку відповідача. На час передачі під опіку неповнолітній [PERSON] не досяг повноліття і не мав можливості вирішувати з ким проживати. Відсутні докази того, що неповнолітній набув право власності чи право користування іншим житлом. Законодавством гарантовано право дитини над якою встановлено опіку та піклування на збереження житлового приміщення в якому вони проживали до встановлення опіки. Представник третьої особи органу опіки та піклування Конотопської міської ради в поясненнях щодо позову просить відмовити в задоволенні позову, враховуючи праві норми ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування», ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» ст. 71 ЖК України. Зауважує, що з 12.09.2017 року [PERSON] була зареєстрована та проживала по [ADDRESS] , що підтверджує факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] , в результаті чого [PERSON] , як член сім`ї зареєстрований в цьому будинку. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального провадження, призначено підготовче судове засідання о 10:30 год 10 липня 2024 року (а.с. 37). 04 вересня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 81). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву підтримала і прохала задовольнити з підстав, викладених у позові. Також прохала стягнути з відповідача понесені судові витрати. Представник відповідача [PERSON] позов не визнала, з підстав викладених у відзиві на позов. Третя особа [PERSON] прохала суд відмовити в задоволенні позову, врахувавши висновок органу опіки та піклування ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. Як вбачається з свідоцтва про смерть [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] в м. Конотоп (а.с. 12). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.10.2019 року [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: в [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі від 29.10.2019 зареєстрована спадкова справа за №59/2019, номер у спадковому реєстрі 64349513, спадкодавець [PERSON] , який помер [INFO] , спадкоємець - [PERSON] (а.с.10) Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 29.10.2019 [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину належить житловий будинок, загальною площею 59 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (а.с.11). Відповідно до витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб адміністрації ЦНАП №13989 від 09.10.2023, за адресою: [ADDRESS] з 19.01.2018 зареєстрований [PERSON] , [INFO] , (а.с.14). Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 01.12.2020 визнано [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування буд. [ADDRESS] . (а.с.15-17). Відповідно до рішення Конотопського міськрайонного суду від 21.12.2020, відібрано [PERSON] , [INFO] , у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, у зв`язку із ухиленням матері від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини та хронічним алкоголізмом останньої (а.с.56-57). З рішення суду вбачається, що відомості про батька в свідоцтві про народження були записані зі слів матері (а.с. 56 на звороті). Згідно свідоцтва про народження матір`ю [PERSON] є [PERSON] (а.с. 44). Рішенням Виконавчого комітету Конотопської міської ради від 22.02.2021 №64 надано малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , статус дитини, позбавленої піклування (а.с.59). Рішенням Виконавчого комітету Конотопської міської ради від 22.02.2021 №69 призначено [PERSON] опікуном над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] (а.с.46). 03 жовтня 2023 року адвокат Черпакова О.І. звернулася до міського голови Конотопа [PERSON] з запитом, кому передана малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , після позбавлення батьківських прав його матері на опікування та місце його проживання на даний час (а.с.21). Згідно повідомлення заступника міського голови з питань діяльності виконавчих органів ради, виконуючого обов`язки міського голови Самоненко С. малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , який має статус дитини, позбавленої батьківського піклування, відповідно до рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 22.02.2021 №69 влаштований під опіку [PERSON] (а.с.22) З роз`яснення приватного нотаріуса Гавриленка Д.В. №459/01-16 від 20.11.2023, на усне звернення [PERSON] вбачається, що для посвідчення договору про відчуження будинку, за адресою: [ADDRESS] , необхіднийнадати відповідний дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину, оскільки в будинку зареєстрований малолітній (а.с.23). Відповідно до висновку органу опіки та піклування Конотопської міської ради від 30.08.2024 №01-14/537, орган опіки та піклування Конотопської міської ради вважає за недоцільне задоволення позовних вимог [PERSON] по визнання дитини, позбавленої батьківського піклування [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстрації (а.с. 76-78). ІV. Норми права, застосовані судом. За приписами ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За приписами ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно вимог ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме, дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Зазначені положення кореспондуються з вимогами ст. 319 ЦК України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 156 ЖК України та ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником та членом сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватись у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1, ч.2 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Згідно п.3 ч.3 ст. 71 ЖК України жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. За приписами ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України та ч. 1 ст. 160 СК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно із ч.3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» у разі передачі дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, під опіку чи піклування, влаштування в будинки дитини, дитячі будинки, школи-інтернати, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї жиле приміщення, в якому вони проживали, зберігається за дітьми протягом усього часу перебування їх в цих закладах, у опікунів чи піклувальників, дитячому будинку сімейного типу, прийомній сім`ї незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого вибули діти, інші члени сім`ї. Жиле приміщення, яке зберігається за дітьми, може бути передано в оренду іншим громадянам на строк до повернення дітей із зазначених закладів, від опікунів чи піклувальників, з прийомної сім`ї чи дитячого будинку сімейного типу. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Згідно із ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. V. Оцінка суду. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи, дослідивши зібрані в справі докази, оцінюючи докази зібрані у справі кожен окремо, їх достатність та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Суд встановив, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , має статус дитини позбавленої батьківського піклування та відповідно до рішення виконавчого комітету Конотопської міської ради від 22.02.2021 влаштований під опіку [PERSON] . З огляду на викладене на [PERSON] поширюються гарантії, передбачені п.3 ч.3 ст. 71 ЖК України, ст. 32 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» та ч.3 ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства» про збереження за ним права на жиле приміщення, в якому він був зареєстрований з 19 січня 2018 року (а.с.35) та проживав, а саме у будинку [ADDRESS] , протягом усього часу перебування в опікуна, незалежно від того, чи проживають у жилому приміщенні, з якого він вибув інші члени сім`ї. Суд враховує, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про права дитини). За таких обставин, в задоволенні позову слід відмовити. Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «РуїсТоріха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). VІ. Судові витрати. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що в задоволенні позову відмовлено, підстави для стягнення судового збору відсутні.

Outcome: dismissed