Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача про визнання права власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , оскільки вона безперервно та відкрито, на протязі більше ніж 10 років, володіє даним нерухомим майном. Також, у відповідності до ч. 1 ст. 120 ЗК України просила визнати право власності за нею на земельну ділянку площею 0,0435 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 5124110100:02:001:0150. Представник позивача адвокат Златі Д.С. направив до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, доповнень не має, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення неодноразово сповіщався належними чином, в порядку п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, причини неявки суду не відомі, відзив на позов не надходив. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними, відзив на позовну заяву відповідач не направив, позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, таким чином є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: рішення Ренійського районного суду Одеської області від 21.02.2019 р. справа № 510/473/17; технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] ; витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.09.2010 р.; державний акт на право власності на земельну ділянку розміром 0,0435 га, кадастровий номер 5124110100:02:001:0150, власник - [PERSON] ; Інформація ДЗК про право власності та речові права на земельну ділянку, власник земельної ділянки [PERSON] ; рішення Ренійського районного суду Одеської області від 01.09.2010 р., справа № 2-916/2010; витяг з будинкової книги; протокол опитування [PERSON] за її згодою, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 20 ЗУ «»Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 10.07.2023 р.; квитанції про сплату [PERSON] про сплату комунальних послуг за водопостачання, вивіз побутових відходів, електропостачання, природний газ. Дослідивши надані докази, судом було встановлено, що на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 01.09.2010 р. за відповідачем, як за добросовісним набувачем, було визнано право власності на житловий будинок з надвірними спорудами [ADDRESS] . Право власності відповідача зареєстровано 14.09.2010 р. про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме. 21.02.2019 р. рішенням Ренійського районного суду Одеської області за [PERSON] визнано право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , що належав (до його продажу [PERSON] ) [PERSON] , померлому [INFO] .. На підставі рішення суду було проведено перерозподіл спадщини шляхом внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 01.06.2010 р. Ренійською районною державною нотаріальною конторою по спадковій справі № 23/07 та зареєстрованого в реєстрі під № 1553, в частині складу спадщини з необхідністю зазначення, що спадщина, на яке видано свідоцтво, складається з частини житлового будинку з надвірними спорудами, розташованого по [ADDRESS] . В 2012 році відповідач [PERSON] виїхав з будинку залишивши документи на будинок позивачці та самоусунувся від володіння цим будинком. Ці обставини підтверджуються поясненнями [PERSON] (протокол опитування [PERSON] за її згодою, відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 20 ЗУ «»Про адвокатуру та адвокатську діяльність від 10.07.2023 р.). В поясненнях зазначено, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . Зазначений будинок було побудовано нею та її чоловіком [PERSON] .. У 2010 р. [PERSON] , без згоди [PERSON] , скориставшись її тимчасовою відсутністю, переоформив право власності на будинок на себе. У 2012 р. [PERSON] виїхав з будинку та передав документи на будинок [PERSON] . З того часу [PERSON] володіє усім будинком самостійно, сплачує всі комунальні платежі, обробляє присадибну ділянку, проводить ремонт. Усім оточуючим сусідам, знайомим та родичам відомо, що [PERSON] є власницею будинку. [PERSON] , з того часу як передав документи [PERSON] , у будинку не з`являвся та не цікавився ним.. Тягар власності покладено лише на [PERSON] .. Оскільки позивачка більш ніж 10 років добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, вона вважає що за нею може бути визнано право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] ,в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України. Вивчивши матеріали справи та надані документи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, оскільки її доводи знайшли своє належне підтвердження у судовому засіданні. Ст. 344 ч. 1 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Згідно п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі Постанова) право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Відповідно до ч. 9 Постанови, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у своїй постанові від 09.07.2019 року у справі №920/999/16 сформував таку позицію: "п. 27. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині 1 статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація)"; п. 28. Набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права; п. 30. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При порушених прав та інтересів та ефективного їх захисту у судовому порядку шляхом визнання права власності на майно за ним. Ч. 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивачка з 2012 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком з надвірними спорудами [ADDRESS] . частина вищезазначеного житлового будинку належить позивачці на підставі рішення Ренійського районного суду Одеського області від 21.02.2019 р..У зв`язку з тим, що відповідач з 2012 р. не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, не мешкає у даному житловому будинку, а позивачка відкрито користується та мешкає у житловому будинку, доглядає за будинком, обробляє земельну ділянку та сплачує комунальні платежі, суд приходить до висновку, що позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала. Тобто на протязі більш ніж 10 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] , в порядку набувальної давності, відповідно до ст. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання за нею право власності на частину житлового будинку з надвірними спорудами [ADDRESS] за набувальною давністю та на земельну ділянку, площею 0,0435 га, яка розташована за адресою [ADDRESS] , цільове призначення якої - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер земельної ділянки 5124110100:02:001:0150, відповідно до положень ст. 120 ЗК України є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов`язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Виходячи з вищевикладеного,

Outcome: approved