Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований 30 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис № 78, між ним та відповідачкою [PERSON] , та визначити місце проживання малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , разом з ним. В обґрунтування вимог зазначає, що від шлюбу є одна дитина, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою на протязі останніх двох років значно погіршилось з незрозумілих для нього причин, на підставі чого у сім`ї постійно відбувалися та й відбуваються сварки, які поступово призвели до того, що вони стали зовсім чужими людьми. Протягом останнього року відповідачка практично постійно залишала дитину вдома, відлучалася у невідомому напрямку, зловживає спиртними напоями тощо. Зазначені обставини негативно впливають на фізичний, розумовий, духовний, моральний та соціальний розвиток їхньої дитини. На теперішній час вони разом не проживають, не ведуть спільного господарства та й зовсім не підтримують подружніх стосунків, тобто сім`я існує формально, а тому збереження її неможливе. Місяць тому відповідачка, зібравши особисті речі, самостійно виїхала проживати з їхньої оселі до своїх батьків. Як йому пояснила остання, вона розпочала будувати нове життя та на початку липня взагалі вирушила до Республіки Польща, залишивши дитину проживати у нього. Спору про місце проживання дитини між ними не існує, та й дочка постійно проживає з ним. Відповідачка фактично припинила приймати участь у вихованні дитини. Він постійно займається вихованням своєї дочки, яка перебуває на його повному утриманні, створив для неї всі необхідні умови для проживання та розвитку, забезпечив і забезпечує її усім необхідним. За наведених обставин вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить його інтересам та інтересам дитини, а розвиток дочки для нього понад усе. На примирення він не згідний. Шлюб вони розривають вперше. Ухвалою судді від 05 серпня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, у справі відкрито провадження, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 06 вересня 2024 року підготовче провадження у справі закрито і справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позовній заяві підстав, просив шлюб розірвати, визначити місце проживання малолітньої дочки з ним, незважаючи на укладений з відповідачкою після подання позову до суду договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, утримання і виховання дитини, згідно з яким відповідачка погодила місце проживання їхньої дитини з ним, та пояснив, що відповідачка [PERSON] по місцю її реєстрації і проживання їхньої дитини відсутня, також відповідачка щоденними побутовими потребами дитини не цікавиться; неповнолітня дочка проживає з ним, він самостійно займається її вихованням, а відповідачка самоусунулася від піклування про дитину. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду заяву, із змісту якої вбачається, що вона просить справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги визнає, з позивачем припинила подружнє життя, а їх спільна дочка [PERSON] залишилася проживати з батьком. Представник органу опіки та піклування Камінь-Каширської міської ради Щерблюк Т.М. у судовому засіданні не заперечила проти задоволення позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини сторін з батьком, підтримала відповідний висновок органу опіки та піклування про доцільність такого визначення місця проживання та пояснила, що на теперішній час дитина проживає з батьком [PERSON] , який піклується про неї і забезпечує її усім необхідним, а відповідачка з дитиною фактично не проживає. Заслухавши пояснення позивача, представника органу опіки та піклування, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд дійшов висновку, що позов належить задовольнити повністю, зважаючи на таке. Частинами 1 та 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Статтею 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Суд встановив, що позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) з 30 серпня 2008 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 30 серпня 2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Камінь-Каширського районного управління юстиції Волинської області, актовий запис № 78. Від шлюбу у сторін є малолітня дочка [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують, і позивач зберегти сім`ю не бажає та наполягає на розірванні шлюбу, а відповідачка проти розірвання шлюбу не заперечила, про що подала суду письмову заяву. За таких обставин, суд дійшов висновку, що подальше збереження сім`ї сторін є недоцільним, оскільки суперечить інтересам позивача, у зв`язку з чим шлюб належить розірвати. Частиною 3 ст. 51 Конституції України встановлено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 6 - 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частини 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно зі ст. 141 СК України батько і мати мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає (ч. 3, ч. 4 ст. 29 ЦК України). За змістом ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно зі ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Таким чином, зміст статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року, справа № 204/8432/19 (провадження № 61-14486св 21)). Суд встановив, що малолітня дочка сторін - [PERSON] проживає з батьком [PERSON] , що підтвердила у судовому засіданні представник органу опіки та піклування [PERSON] . Згідно з ч. 4 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч. 5 ст. 19 СК України). Як вбачається з акта обстеження умов проживання від 16 серпня 2024 року, працівниками служби у справах дітей було здійснено вихід за місцем проживання позивача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , де також проживає і малолітня дитини [PERSON] , та встановлено, що у будинку чисто, прибрано, запас продуктів наявний, для дитини є засоби гігієни, власна кімната, дитина забезпечена необхідним одягом та взуттям, має гаджет для навчання. На момент обстеження умов проживання батько з дитиною перебували вдома, зі слів батька, дружина [PERSON] часто не ночувала вдома, а зі слів дитини [PERSON] встановлено, що її мама дуже рідко телефонує, оскільки перебуває за кордоном у Республіці Польща. Згідно з висновком про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, що затверджений рішенням виконавчого комітету Камінь-Каширської міської ради 29 серпня 2024 року № 8/19, доцільним є визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] . З цього ж висновку вбачається, що 20 серпня 2024 року була проведена бесіда з малолітньою дитиною [PERSON] , в ході якої остання виявила бажання проживати з батьком [PERSON] . Під час обстеження житлово-побутових умов місця проживання дитини за адресою: [ADDRESS] , було встановлено, що жиитловий будинок добротний, у будинку є сучасна побутова техніка, дитина має власну окрему кімнату, місце для роботи над уроками, забезпечена сезонним одягом та взуттям, засобами гігієни, у будинку є запас продуктів. Крім того, між позивачем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] 23 серпня 2024 року було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання, утримання та виховання дитини, що посвідчений приватним нотаріусом Ковельського районного нотаріального округу Волинської області Козоріз Н.С. та зареєстрований у реєстрі за № 6041, відповідно до якого батьки [PERSON] та [PERSON] домовилися, зокрема, про місце проживання їхньої дочки [PERSON] , визначивши його з батьком. Як вбачається з роз`яснень, наведених у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх дітей. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини та беручи до уваги висновок органу опіки і піклування, суд дійшов висновку, що проживання малолітньої дитини [PERSON] разом із батьком, що має місце і на теперішній час, буде відповідати принципу найкращих інтересів дитини та є пріоритетним при вирішенні цієї справи, і не позбавляє матір дитини права на спілкування та участь у її вихованні. Відповідачка у такому разі не обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, може виявляти турботу про неї та брати участь у її вихованні, реалізувати свої права, зокрема шляхом домовленості з позивачем щодо встановлення часу спілкування з дитиною.

Outcome: approved