Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

18.12.2023 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з [PERSON] на її користь переплату по аліментам за період з 09 серпня 2022 року по [INFO] на утримання [PERSON] , як повнолітньої доньки, що продовжує навчання в розмірі 41\~914, 79 грн. у зв`язку з припиненням нею навчання; стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 10\~000 грн. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 22 червня 2020 року Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ухвалив рішення про стягнення з неї на користь [PERSON] (далі відповідач) аліментів на утримання дочки, [PERSON] , яка продовжує навчання у розмір 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 20.11.2019 року і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23-х років. На підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження №62819294, згідно з яким з неї щомісячно в повному обсязі стягувалися аліменти в розрахунку її середньомісячної заробітної плати. З донькою після її переїзду до батька, з яким вона вирішила проживати, не склалися дружні відносини, але спілкування, час від часу відбувалося. На її запитання про справи в університеті та як проходить навчання, дочка відповідала, що все нормально. В серпні 2023 року позивач випадково дізналася, що дочка, на утримання якої вона сплачує аліменти на користь відповідача, не знаходиться в Україні і припинила навчання ще у серпні 2022 року. Однак, ані відповідачем, ані дочкою, не було належним чином повідомлено її та державного виконавця про припинення навчання. Зазначає, що тільки 04.08.2023 року за її заявою про закінчення виконавчого провадження державним виконавцем Саксаганського ВДВС у м. Кривому розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) 08 серпня 2023 року було винесено постанову про закінчення ВП №62819294. Вважає, що за період з моменту припинення навчання дочкою (серпень 2022 року) по момент закінчення виконавчого провадження (серпень 2023 року) з неї було стягнуто та отримано відповідачем аліментні суми без достатніх правових підстав на загальну суму 41\~914, 79 грн., з них: за основним місцем роботи КЗ «Багатопрофільний навчально-реабілітаційний центр «Довіра» КМР утримано 37\~639, 156 грн.; за сумісництвом Криворізька гімназія №118 КМР утримано 4\~275, 63 грн. Оскільки з 09.08.2022 року дочка не навчалася, то право на утримання у вигляді аліментів припинилося, аліменти не повинні були стягуватися. Вважає, що будучі обізнаним моментом припинення сплати нею аліментів у разі припинення дочкою навчання у навчальному закладі, відповідач навмисно і зухвало не повідомив ані її, ані державного виконавця про цей факт, з корисливих намірів продовжував отримувати з неї кошти. У зв`язку з цим вважає, що відповідач повинен відшкодувати безпідставно отримані переплачені аліменти в розмірі 41\~914, 79 грн. Крім того зазначає, що в результаті зухвалої поведінки з боку відповідача, що полягає у навмисному замовчуванні факту припинення навчання дочки, що призвело до безпідставного стягнення з неї коштів майже цілий рік, їй була спричинена моральна шкода, яку оцінює у розмірі 10\~000 грн. Зазначає, що вона живе від зарплати до зарплати, працює в державній системі освіти, влаштувалася на роботу за сумісництвом, щоб хоч якось підвищити свій матеріальний стан в нелегкий воєнний час. Для неї така сума є істотною і значимою. Підвищення цін майже на всі види товарів та послуг змушують економити та збирати кожну копійчину. Вона завжди своєчасно і в повному обсязі сплачувала аліменти, сподіваючись, що вони справно йдуть на потреби доньки, в тому числі і на навчання. Стягнення аліментів в примусовому порядку з матері на доньку для неї завжди було болісною темою. Відповідач завжди намагався цим її принижувати, і продовжив це робити стягуючи безпідставно з неї кошти, від чого вона відчувала моральні страждання. У зв`язку з вищевикладеним, звертається до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 04.03.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін) (а.с.21-22). 26.03.2024 року від представника відповідача адвоката Страха В.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у позовних вимогах відмовити в повному обсязі. Зазначив, що 12.08.2000 року сторони зареєстрували шлюб. За час шлюбу у них народилась донька [PERSON] , [INFO] . Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06.03.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. На підставі судового наказу від 06.04.2018 року з [PERSON] на користь відповідача щомісячно стягувалися аліменти на утримання доньки до досягнення не повноліття у розмірі 1/4 частки від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 02.04.2018 року. Дитина проживала разом з батьком. 20.11.2019 року донька сторін досягла повноліття та навчалася в ДВНЗ «Криворізький національний університет» з 01.09.2019 року по 30.06.2023 року. Дочка у зв`язку із продовженням навчання на денному відділені потребувала матеріальної допомоги, через що з позивача були стягнути аліменти на утримання повнолітньої доньки рішення суду по справі №214/8546/19. [PERSON] проживав з донькою, опікувався нею, піклувався про її розвиток та потреби, як до повноліття, так і після сплачував за навчання в навчальному закладі. З початку літа 2022 року [PERSON] втратив зв`язок з дитиною, перестав спілкуватися та не знав про припинення нею навчання за власним бажанням, вважаючи, що стягнення має відбуватися по 30.06.2023 року, як встановлено у рішенні суду. Крім того, зазначає, що позивач, як на підставу повернення зайво стягнутих коштів посилається на власний підрахунок. В матеріалах справи відсутній такий підрахунок, проведений державним виконавцем, про витребування такого розрахунку (у випадку його існування) клопотань позивач у відповідності до вимог закону у суді не заявив. Також у матеріалах справи відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні дані про усі проведені виплати за згаданим виконавчим провадженням та способи нарахування необхідних стягнень. Вважає, що у суду відсутні належні, допустимі, достатні та достовірні докази того, що при стягненні з позивача аліментів на користь відповідача відбулася переплата таких аліментів та, що є підстави вважати, що відповідач набув при цьому певну суму коштів без достатніх для цього підстав та відповідно для вирішення питання застосування ст. 1215 ЦК України до правовідносин, що виникли між сторонами. Доказів моральної шкоди не доведено. 03.06.2024 року позивач подала відповідь на відзив, в якому зазначила, що посилання відповідача про нібито його необізнаність про припинення донькою навчання не відповідає дійсності, оскільки це підтверджується наданою до позовної заяви довідкою про оплату навчання. Відповідач вносив кошти за навчання доньки з дати зарахування 2019 рік по 11.08.2022 року, тобто чітко по дату, якою донька була відрахована з ВНЗ. Вищевказаними діями відповідач підтвердив обізнаність про припинення донькою навчання, а значить знав, що подальше отримання від позивача аліментних сум присвоюються ним як безпідставно набуті, що підтверджує його недобросовісність з боку набувача. Також зауважила, що посилання відповідача на недоведеність позивачем суми стягнення є некоректним та спростовується письмовими доказами, наданими позивачем на підтвердження переплачених аліментів, зокрема, постановою про закінчення виконавчого провадження, довідками з місця роботи позивача, які підтверджують суми всіх належних щомісячних відрахувань по аліментам, які контролюються державним виконавцем в порядку, передбаченому законом, а отже зазначені документи є належними, допустимими і достовірними доказами, що обґрунтовують розмір переплачених позивачем аліментів. Крім того зазначила, що зухвала поведінка відповідача, що полягала у навмисному замовчуванні факту припинення навчання дитини, що призвело до безпідставного стягнення з позивача коштів, які значно зменшували її джерело існування майже цілий рік, коли позивач своєчасно та в повному обсязі добросовісно перераховувала аліменти на потреби доньки, зокрема, в навчанні, призвели до приниження гідності та моральних переживань, коли ніхто її не поставив до відома, що дочка давно припинала навчання, а зухвало продовжували отримувати кошти на утримання повнолітньої дочки. З дати початку переплати аліментів й до розгляду справи судом пройшло майже півтори роки, а тому зароблені та безпідставно виплачена позивачем сума аліментів сума значно обезцінилась за рахунок інфляційних витрат, тому вважає, що розмір заявленої моральної шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості. Правом на участь в судовому засіданні позивач та відповідача не скористались, подавши заяви через своїх представників, кожен окремо, про розгляд справи за їх відсутності. Позивач позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх. Відповідач заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні. Треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору в судове засідання не з`явилися, викликалися у встановленому законом порядку, причини неявки не відомі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 червня 2020 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів її заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 20.11.2019 року і до закінчення [PERSON] навчання, але не більш ніж до досягнення нею 23-х років. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. 14 серпня 2020 року державним виконавцем Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Соколовою В.В. було відкрито виконавче провадження № 62819294 на підставі виконавчого листа №2/214/1205/20, виданого 07.08.2020 року Саксаганським районним судом м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с. 10). 04 серпня 2023 року позивач [PERSON] звернулася до Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) із заявою про закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з тим, що [PERSON] давно не навчається в ВНЗ, але аліменти з неї стягуються (а.с. 11). 08 серпня 2023 року державним виконавцем Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Синявською С.П. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №62819294, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення (а.с. 12). В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач, будучи обізнаним моментом припинення сплати позивачем аліментів у разі припинення дочкою навчання у навчальному закладі, свідомо та навмисно не повідомив про цей факт ані позивача, ані державного виконавця, з корисливих намірів продовжував отримувати аліменти, що призвело до безпідставного стягнення з позивача коштів. Надаючи оцінку таким доводам позивача та перевіряючи обґрунтованість заявлених ним позовних вимог, суд виходить з такого. Судом розглядом встановлено, що [PERSON] зараховано до складу студентів 1-го курсу на навчання за ступенем бакалавр з 01 вересня 2019 року. Форма навчання денна. За рахунок коштів фізичних осіб, що підтверджується копією Витягу з наказу №817су по Криворізькому національному університеті від 02.08.2019 року (а.с. 13). Відповідно до довідки про оплату за навчання студентки [PERSON] , складеної та підписаної ректором М. Ступніком та головним бухгалтером [PERSON] , остання плата за навчання буда здійснена відповідачем 24.01.2022 року в розмірі 6\~995, 00 грн. (а.с. 14). Згідно Наказу Криворізького національного університету №696 від 11.08.2022 року [PERSON] відраховано з 09 серпня 2022 року з університету за власним бажанням. Підстава: заява [PERSON] з візою заст. декана (а.с. 15). Згідно довідки про доходи №172 від 25.09.2023 року, складеною та підписаною начальником відділу освіти Т. Лавріненко та головним бухгалтером [PERSON] , слідує, що [PERSON] працює у Криворізькій гімназії №118 КМР, обіймає посаду дефектолога. Форма працевлаштування договір ЦПХ. За період з 01.09.2022 року по 31.05.2023 року з [PERSON] утримувалися аліменти в загальному розмірі 4\~275,63 грн. (а.с. 17). Згідно довідки про доходи №173 від 25.09.2023 року, складеною та підписаною начальником відділу освіти [PERSON] та головним бухгалтером [PERSON] , слідує, що [PERSON] працює у КЗ «Багатопрофільний навчально реабілітаційний центр «Довіра» КМР, обіймає посаду вчителя. Форма працевлаштування основне. За період з 01.09.2022 року по 31.08.2023 року з [PERSON] утримувалися аліменти в загальному розмірі 37\~639, 16 грн. (а.с. 16). Згідно розрахунку, наданого державним виконавцем Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Синявською С.П. слідує, що за виконавчим провадженням №62819294 за період з вересня 2022 року по травень 2023 року із заробітної плати [PERSON] було стягнуто та перераховано на розрахунковий рахунок стягувача [PERSON] аліменти на суму 41\~914, 79 грн. (а.с. 82). Відповідно до\~ст.\~199\~СК України\~якщо повнолітні\~дочка,\~син продовжують\~навчання і\~у зв`язку\~з цим\~потребують матеріальної\~допомоги,\~батьки зобов`язані\~утримувати їх\~до досягнення\~двадцяти трьох\~років за\~умови,\~що вони\~можуть надавати\~матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Оскільки з 09 серпня 2022 року [PERSON] припинила навчання, то право на утримання у вигляді аліментів припинилося та аліменти не повинні були стягуватися. Враховуючи вищевикладене, суд погоджується з доводами позивача про те, що грошові кошти стягнуті в рамках виконавчого провадження №62819294, отримані відповідачем без достатньої правової підстави. Відповідач, будучи обізнаним про припинення дочкою навчання, свідомо не повідомив про цей факт ані позивача, ані державного виконавця, продовжував отримувати аліменти, що призвело до безпідставного стягнення коштів з позивача. Посилання представника відповідача про необізнаність відповідача про припинення дочкою навчання за власним бажанням не заслуговують на увагу, оскільки вони спростовуються належними доказами, які містяться в матеріалах справи. Аналізуючи в сукупності викладені обставини і визначені відповідно до них правовідносини сторін, положення закону, якими вони регулюються, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині стягнення переплати по аліментам, стягнутим за період з 09 серпня 2022 року по 08 серпня 2023 року на утримання [PERSON] , як повнолітньої дочки, яка продовжує навчання, в розмірі 41\~914, 79 грн., у зв`язку із припиненням нею навчання слід задовольнити в повному обсязі. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою 2 цієї статті. Таким чином, ч. 1 ст. 1167 ЦК України встановлює загальне правило, відповідно до якого відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача. Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Як зазначається у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ч. 3 ст. 12 та 81 ЦПК України. Відповідно до п. п. 5\~постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлює наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Вказаний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 19 березня 2020 року у справі № 686/13212/19. Суд враховує, що захист порушеного права забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з порушенням її прав. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Практикою Європейського суду з прав людини визнана презумпція моральної шкоди. Тобто в разі порушення майнових або цивільних прав «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина повинна відчувати страждання (моральну шкоду). Згідно практики Європейського суду з прав людини завжди призначається компенсація за порушення прав людини. Розмір компенсації зазвичай становить 100-5000 євро. Так, рішенням від 27.07.2004 року по справі «Ромашов проти України», Європейський суд по правам людини присудив заявнику у відшкодування моральної шкоди 3000 євро, хоча заявник не представив жодного документа на підтвердження своїх вимог про відшкодування моральної шкоди. У процесі розгляду заяви суд звернув увагу на те, що згідно з правилом 60 регламенту суду будь-яка вимога щодо справедливої сатисфакції має містити перелік претензій і може бути представлено письмово разом з відповідними підтверджуючими документами або свідченнями, «без наявності яких суд може відхилити вимогу повністю або частково». Проте суд врахував той факт, що в результаті виявлених порушень заявник зазнав моральної шкоди, яка не може бути відшкодована шляхом лише констатації судом факту порушення. Право на відшкодування з урахуванням практики ЄСПЛ повинно носити ефективний характер і має на меті не тільки покриття шкоди завданої потерпілій стороні, а також є засобом попередження з боку відповідача вчинення порушень прав, отже, має бути відчутним не тільки для позивача, але й для відповідача, що спонукало б відповідача вжити заходів щодо зміни практики нехтування положеннями законодавства, і зокрема, сприяло б зменшенню кількості і обсягів скарг і позовних заяв, які надходять на адресу національних судів та Європейського суду з прав людини. До того ж будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз і його визначення не піддається математичним формулам. При вирішенні вимоги про відшкодування моральної шкоди, доказами можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і що мають значення для правильного вирішення справи. Судом встановлено, що позивачу в результаті зухвалої поведінки з боку відповідача була спричинена моральна шкода, яка полягає у навмисному замовчуванні факту припинення навчання дочки, що призвело до безпідставного стягнення з неї коштів, які значно зменшували її джерело існування майже цілий рік, що призвело до приниження гідності та моральних переживань. Суд погоджується із доводами позивача про заподіяння їй протиправною поведінкою відповідача моральної шкоди, однак на думку суду зазначена сума в розмірі 10\~000, 00 грн. є завищеною та такою, яка не ґрунтується на засадах розумності та справедливості. Визначаючись щодо\~розміру відшкодування\~моральної шкоди\~позивачу [PERSON] \~судом враховується\~характер порушення\~прав позивача,\~його наслідки\~та інші\~обставини справи, а тому вважає розмір відшкодування моральної шкоди слід визначити у розмірі 2000 грн. що буде відповідати розумності, виваженості та справедливості, у зв`язку з цим, вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~141\~ЦПК України,\~судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Інші\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Вирішуючи питання розподілу судових витрат згідно зі ст.141 ЦПК України, суд враховує часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди (20 %), а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] 429 грн. 20 коп. в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору пропорційно частині задоволених позовних вимог.

Outcome: partial