Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

Берегівська окружна прокуратура звернулася до Берегівського районного суду з позовною заявою до громадянина Ізраїл. [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача [PERSON] про витребування земельних ділянок. Прокурор свої вимоги мотивує тим, що Постановою Закарпатського апеляційного суду від 23.12.2021 по справі № 297/2874/17 скасовано рішення Берегівського районного суду Закарпатської області 19.03.2019 і встановлено протиправність набуття [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] земельних ділянок за кадастровим номером 2110200000:03:001:0265, площею 0,0715 га, № 110200000:03:001:0266, площею 0,0715 га, № 2110200000:03:001:0268, площею 0,0754 га, № 2110200000:03:001:0274, площею 0,0761 га, які розташовані на території Берегівської міської ради за межами населеного пункту, урочище «Чопівська гора» в районі вул. Перені Жігмонда в м. Берегове та прийнято рішення про витребування даних земельних ділянок від [PERSON] на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області, яке залишено в силі постановою Верховного Суду від 15.02.2023. Вказане рішення набрало законної сили 23.12.2021. 17.03.2023 листом № 07.50-101-1320ВИХ-23 Берегівська окружна прокуратура звернулась до реєстраційної служби Берегівської міської ради щодо виконання вищевказаного рішення Закарпатського апеляційного суду. У відповідь, листом № 963/03-17 від 28.04.2023, Берегівська міська рада повідомила, що земельні ділянки зазначені у постанові Закарпатського апеляційного суду № 297/2784/17 за кадастровим номером 2110200000:03:001:0265, 2110200000:03:001:0266, 2110200000:03:001:0268 на даний час об`єднані, у зв`язку з чим інформація в Державному земельному кадастрі щодо них відсутня, у зв`язку з чим проведення реєстраційних дій неможливе. Також зазначили, що земельну ділянку за кадастровим номером 2110200000:03:001:0274, площею 0,0761 га скасовано у зв`язку з поділом на ділянку за кадастровим номером 2110200000:03:001:0435, площею 0,0380 га та 2110200000:03:001:0434, площею 0,00381 га Разом з цим, відповідно до листа управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області № 10-7-0.36.4-119/227-23 від 17.03.2023 державна реєстрація земельних ділянок за кадастровим номером 2110200000:03:001:0265, площею 0,0715 га, 2110200000:03:001:0266, площею 0,0715 га, 2110200000:03:001:0268, площею 0,0754 га, 2110200000:03:001:0274, площею 0,0761 га неможлива у зв`язку з тим, що земельні ділянки за кадастровим номером 2110200000:03:001:0265, 2110200000:03:001:0266, № 2110200000:03:001:0268 скасовані в результаті їх об`єднання, а земельну ділянку за кадастровим номером 2110200000:03:001:0274, площею 0,0761 га скасовано у зв`язку з поділом на ділянку за кадастровим номером 2110200000:03:001:0435, площею 0,0380 га та 2110200000:03:001:0434, площею 0,00381 га. Кадастровий номер сформованої в результаті об`єднання зазначених земельних ділянок площею 0,2184 га 2110200000:03:001:0437. Тобто, поновлення інтересів держави та виконання постанови Закарпатського апеляційного суду у справі № 297/2874/17 від 23.12.2021 про витребування у [PERSON] на користь Головного управління Держгеоокадастру в Закарпатській області земельних ділянок неможливо у зв`язку з тим, що земельні ділянки за кадастровим номером 2110200000:03:001:0265, 2110200000:03:001:0266, № 2110200000:03:001:0268, які за рішенням суду підлягають витребуванню на користь держави в особі Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області у відповідності до п. 13 ст. 79-1 Земельного кодексу України припинили своє існування, а їх державна реєстрація скасована у зв`язку з їх об`єднанням і утворенням земельної ділянки за кадастровим номером № 2110200000:03:001:0437, а земельна ділянка за кадастровим номером № 2110200000:03:001:0274 припинила своє існування у зв`язку з поділом на ділянку за кадастровим номером 2110200000:03:001:0435, площею 0,0380 га та 2110200000:03:001:0434, площею 0,00381 га. В подальшому, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1347 від 11.05.2023, відчужив земельну ділянку за кадастровим номером № 2110200000:03:001:0437 [PERSON] . Також, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1348 від 11.05.2023, відчужив земельну ділянку за кадастровим номером № 2110200000:03:001:0435 [PERSON] . Також, [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1349 від 11.05.2023, відчужив земельну ділянку за кадастровим номером № 2110200000:03:001:0434 [PERSON] . Згідно технічної документації на земельну ділянку № 2110200000:03:001:0437 вбачається, що вона створена шляхом об`єднання земельних ділянок за кадастровим номером 2110200000:03:001:0265, 2110200000:03:001:0266, № 2110200000:03:001:0268, площа новоствореної ділянки відповідає площам незаконно переданих земель, конфігурація яких відповідає новоствореній ділянці. Також відповідно до технічної документації землеустрою щодо поділу земельної ділянки № 2110200000:03:001:0274 вбачається, що в результаті її поділу створені земельні ділянки за кадастровим номером 2110200000:03:001:0434 та № 2110200000:03:001:0435, сумарна площа яких відповідає площі незаконно переданої земельної ділянки, конфігурація якої відповідає новоствореним ділянкам. Фактично Берегівській міській раді з урахуванням п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України належать земельні ділянки за кадастровим номером № 2110200000:03:001:0437, площею 0,2184 га, №2110200000:03:001:0435, площею 0,0380 га та 2110200000:03:001:0434, площею 0,00381 га, 2110200000:03:001:0274, площею 0,0761 га, які розташовані на території Берегівської міської ради за межами населеного пункту, урочище «Чопівська гора» в районі вул. Перені Жігмонда в м. Берегове, які попередньо незаконно вибули з володіння Головного управління Держгеокадастру в Закарпатській області поза її волею, оскільки на момент передачі вони відносились до земель сільськогосподарського призначення державної власності, тому районна державна адміністрація прийняла розпорядження з перевищенням своїх повноважень, оскільки згідно ст. 122 ЗК України, районна державна адміністрація не мала права ними розпоряджатись. Прокурор [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх повністю задоволити. Представник відповідачаВассер Й. - адвокат Юрик Б в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. У відповідності до ч. 1 ст. 278 ЦПК України інші відповідачі відзиву щодо позову не подали. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, враховуючи всі обставини, що мають істотне значення по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити, виходячи із наступного. Судом встановлено, що Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом. Будь-які дії особи, спрямовані на набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, зареєстрованих у Державному реєстрі прав, вчиняються на підставі відомостей, що містяться в цьому реєстрі. Такі обставини унеможливлюють реєстрацію за Берегівською міською радою права власності на належні останній на підставі рішення суду земельні ділянки з кадастровим номером 2110200000:03:001:0437, №2110200000:03:001:0435, №2110200000:03:001:0434 та зумовлюють необхідність додаткового захисту їх права. В подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу від 11.05.2023, укладених між [PERSON] з [PERSON] земельні ділянки за кадастровим номером 2110200000:03:001:0437, №2110200000:03:001:0435, №2110200000:03:001:0434 відчужено [PERSON] . [PERSON] , який є громадянином Ізраїля, згідно інформації Головного Управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області відповідно посвідкою на постійне або тимчасове проживання, паспортом громадянина України не документувався. Захистом права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав (позиція Верховного Суду від 22.05.2019 у справі № 911/678/18). Згідно із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 25.07.2018 у справі № 640/8456/16-ц, у разі об`єднання земельних ділянок не відбувається виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місце перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбувається заміна кількох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх документах. Залишаються попередніми як правові, так і фізичні характеристики об`єднаних ділянок, зокрема, не відбувається зміна їх цільового призначення, розташування тощо. Подібна правова позиція сформована у п. 56 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц, відповідно до якої формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб, зокрема шляхом витребування таких земельних ділянок. Частинами 1 і 4 ст.41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення цього конституційного принципу кореспондуються із нормами статей 317, 319, 321 ЦК України, згідно яких власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. В силу ч. 1 ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Із положень ст. 15 ЦК України слідує, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З приводу ефективності способу захисту прав власника, зазначаю, що в пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 (справа № 911/3681/17, провадження № 12-97гс19) вказано, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюгу договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника. Аналогічні за змістом висновки сформульовані, зокрема, у пункті 46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 та у пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 по справі №183/1617/16 ( п. 114) звертає увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. Разом з тим, повернення у комунальну власність земельних ділянок за кадастровим номером 2110200000:03:001:0437, 2110200000:03:001:0434, 2110200000:03:001:0435, що належать [PERSON] , сприятиме реалізації зазначених конституційних положень та є умовою відновлення можливості справедливого (законного) розподілу такого обмеженого державного ресурсу, що становить державний інтерес (вказане цілком узгоджується із правовою позицією ЄСПЛ, п.п.70-71 рішення від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України», п.54 рішення від 02.11.2004 у справі «Трегубенко проти України»). Окрім того, суспільний інтерес, який полягає у поверненні у розпорядження органу місцевого самоврядування земельної ділянки, сприятиме реалізації функцій держави із забезпечення рівних можливостей всіх громадян використати своє право на землю. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ( далі - Перший протокол, конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів та штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування. При цьому, перший протокол ратифікований Законом України від 17.01.1997 № 475/97-ВР і з огляду на приписи ч.1 ст. 9 Конституції України, ст. 10 ЦК України застосовується судами України, як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику Європейського суду з прав людини ( далі - ЄСПЛ), яка згідно зі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами, як джерело права. Відповідно до практики ЄСПЛ ( рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містять три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державою право контролювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Згідно сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, зокрема рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», «Щокін проти України» від 14.10.2010, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2004, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004, «East/West Alliance Limited проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи в мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід втручання в право на мирне володіння майном пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Протоколу, якщо б хоча б одного критерію не було додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватись на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватись «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип пропорційності, передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатись як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не буде дотримано справедливої рівноваги ( балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення ( обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «Індивідуальний і надмірний тягар». У відповідності до ст. ст. 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та місцевого самоврядування в межах визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. У відповідності до ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі № 911/332/17 від 29.01.2019. Разом з цим, «суспільним», «публічним» інтересом звернення прокурора з вимогою про витребування спірних земельних ділянок від [PERSON] є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - безоплатної передачі у власність громадянам земельних ділянок із державної власності, а також захист суспільних інтересів загалом, права власності на землю Українського народу. «Суспільний», «публічний» інтерес полягає у відновленні правового порядку, відновлені становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на землю, захист такого права шляхом повернення в державну власність земель, що незаконно вибули з такої власності. Більше того, витребування спірних земельних ділянок із володіння [PERSON] відповідає критерію законності: воно здійснюється на підставі норми ст. 388 ЦК України, у зв`язку з порушенням вимог ЗК України при отриманні безоплатно у власність спірних земельних ділянок, які в подальшому відчужились на користь [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу, які відповідають вимогам доступності, чіткості, передбачуваності, офіційні тексти зазначених нормативно-правових актів в актуальному стані є публічними та загальнодоступними. Разом з цим, у відповідності до правових висновків постанови Верховного суду №360/1998/18 від 31.03.2021 добросовісний набувач внаслідок вилучення земельної ділянки з його незаконного володіння не понесе надмірний тягар, оскільки [PERSON] не позбавлений права отримати кошти, сплачені ним за спірні земельні ділянки від продавця у порядку двосторонньої реституції. Також, [PERSON] наділений правом вимагати від осіб, які не мали на це права, проте відчужили на їх користь земельні ділянки, відшкодування зазнаних збитків у подвійному розмірі, що завдані у зв`язку із укладенням договорів купівлі-продажу, оскільки у відповідності до ч.2 ст. 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі, завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно положень ст.12 ЗК України, до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, додержанням земельного та екологічного законодавства. Відповідно до приписів ч.1 ст.122 ЗК України, сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель: а) що використовуються органами державної влади, державними підприємствами, установами, організаціями на праві постійного користування (у тому числі земельних ділянок, що перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, та земель водного фонду, що перебувають у постійному користуванні державних водогосподарських підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, національних галузевих академій наук); б) оборони; в) природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення; г) зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи; ґ) під будівлями, спорудами, іншими об`єктами нерухомого майна державної власності; д) під об`єктами інженерної інфраструктури загальнодержавних та міжгосподарських меліоративних систем державної власності; е) визначених у наданих до набрання чинності цим пунктом дозволах на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, наданих органами виконавчої влади з метою передачі земельних ділянок у постійне користування державним установам природно-заповідного фонду, державним лісогосподарським та водогосподарським підприємствам, установам та організаціям, якщо рішення зазначених органів не прийняті. Положеннями ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст. Згідно ст.25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Приписами п.34 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради відповідно до Закону вирішуються питання регулювання земельних відносин. Отже, правомочності щодо розпорядження земельними ділянками комунальної власності на території Берегівської міської ради, належать виключно до повноважень Берегівської міської ради. При цьому ст.19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Територіальна громада, як власник спірних об`єктів нерухомості, делегує Берегівській міській раді повноваження щодо розпорядження таким майном від її імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. Як вбачається з Огляду судової практики Європейського суду з прав людини, який опубліковано на сайті ЄСПЛ: «Роль прокурора при розгляді справ, що не відносяться до сфери кримінального права» - ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у провадженні по звичайних цивільних справах. Розглядаючи кожен випадок індивідуально, Суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципам статті 6 Конвенції про право на справедливий розгляд справи незалежним та неупередженим судом, дотримання змагальності процесу, рівноправності сторін, права на доступ до суду, принципу правової певності, внаслідок чого в окремих випадках, зокрема у справі «Менчинська проти Російської Федерації» 15.01.2009, Суд дійшов висновку, що за певних обставин (для захисту прав безпомічних груп населення (дітей, інвалідів), у випадках, коли таке порушення стосується інтересів великої кількості громадян або коли вимагається захистити інтереси держави, виступ прокурора на боці однієї з сторін може бути виправданим. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведені та обгрунтовані, тому підлягають до задоволення у повному обсязі. Питання щодо судових витрат судом вирішуються відповідно до положень ст.141 ЦПК України, а тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судових витрати, які складаються із судового збору при зверненні із позовом.

Outcome: approved