Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Позивачка звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею і відповідачем. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Зазначила, що вони припинили шлюбні відносини та збереження шлюбу є неможливим (а.с. 1 2). Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач надав суду відзив на позов у якому не визнав позов, зазначив, що викладені за змістом позову обставини не відповідають дійсності та просив відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с. 19 21). Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. 16 листопада 2007 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у Виконкомі Митницької сільської ради Васильківського району Київської області, актовий запис за № 3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 16 листопада 2007 року (а.с. 4). Позивач бажає розірвати шлюб. Клопотань про надання строку для примирення не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Насамперед, обставина подання позивачкою позову про розірвання шлюбу як процесуальна дія, на думку суду, переконливо свідчить про бажання позивачки розірвати шлюб із відповідачем. У зв`язку із небажанням позивачки перебувати у шлюбі із відповідачем, суд обов`язково враховує, що відповідно до норм статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка; примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається, а тому суд не приймає до уваги категоричну позицію відповідача із вимогою зберегти шлюб. Зокрема, оскільки поданням даного позову позивачка виявила особисте вільне бажання припинити шлюб із відповідачем, суд вважає помилковими викладені за змістом відзиву заперечення відповідача про те, що позивачка не надала доказів на підтвердження своїх вимог, оскільки примушування жінки до шлюбу не допускається у будь-якому випадку і за будь-яких обставин. Також, не є підставою для збереження шлюбу факт проживання сторін за однією адресою та ведення ними підсобного господарства, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки яка заявляє позовні вимоги про розірвання шлюбу із відповідачем. Крім того, оскільки під час розгляду справи відповідачем не заявлено клопотання про примирення, судом не встановлено обставин для реальної можливості примирення сторін. Таким чином, позивачка виклала за змістом позову свою категоричну позицію стосовно розірвання шлюбу із відповідачем та неможливість збереження їх сім`ї. Як наслідок, суд не приймає до уваги та відхиляє викладені за змістом відзиву на позов усі заперечення відповідача стосовно безпідставності вимог позивачки про розірвання шлюбу. Оскільки із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивачки, що має істотне значення. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору слід покласти на відповідача (а.с. 3). Враховуючи викладене,

Outcome: approved