Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

1. Описова частина. Короткий зміст позовних вимог. У вересні 2023 року [PERSON] (далі - «Позивач») звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за борговою розпискою. В обґрунтування заявлених вимог Позивач посилається на наступні обставини. 10.10.2021 Позивач та Відповідач уклали договір позики, на підставі якого Відповідач отримала позику на строк до 01.01.2023 року у розмірі 18000 доларів США, про що написала розписку. 23.01.2022 року сторони уклали ідентичний договір позики, за яким Відповідач отримала 17000 доларів США на строк до 01.01.2023 року, про що написала розписку. Позичені кошти Відповідач Позивачу не повернула. На день подання позову сума боргу становить 35667,39 доларів США та 205705,83 гривень, що складається з наступного: за розпискою від 10.10.2021 року - 18343,23 доларів США та 105928,77 гривень: - 18 000 доларів США - сума позики; - 105928,77 гривень - пеня; - 343,23 доларів США - 3% річних. за розпискою від 23.01.2022 року - 17324,16 доларів США та 99777,06 гривень: - 17000 доларів США - сума позики; - 99777,06 гривень - пеня; - 324,16 доларів США - 3% річних. За таких умов, Позивач просив суд стягнути із Відповідача на його користь 35000 доларів США суми позики, 205705,83 гривень пені та 667,39 доларів США - 3% річних. Разом із позовної заявою Позивачем було подано клопотання про розгляд справи в закритому судовому засіданні (а.с. 4). Історія справи. Заяви та клопотання, показання свідків, позиції учасників справи. 10.10.2023 року ухвалою суду було відкрито провадження у даній справі, постановлено провести її розгляд за правилами загального позовного провадження (а.с. 36). 15.11.2023 року до канцелярії суду Позивачем було подано клопотання про огляд розписок та повернення їх після огляду (а.с. 40). 20.11.2023 року до канцелярії суду Відповідачем було подано відзив на позовну заяву, у якому остання просила суду у задоволенні позовних вимог до себе відмовити. Зазначила, що вона дійсно позичила у Позивача кошти у розмірі 35000 доларів США, терміново віддати які вона змоги не має. Розрахунок пені та 3% річних заперечувала та не визнала через те, що, на її думку, формула розрахунку не відповідає загальновизнаній методиці розрахунку штрафних санкцій (а.с.44). 19.12.2023 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження по даній цивільній справі та призначено її до судового розгляду по суті. Визнано явку позивача [PERSON] та Відповідача [PERSON] обов`язковою (а.с. 58). 01.02.2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, було відмовлено в задоволенні клопотання Позивача про розгляд справи в закритому судовому засіданні (а.с. 59, зворот). 01.02.2024 року до канцелярії суду Позивачем було подано клопотання про повернення оригіналів розписок (а.с. 63). 04.03.2024 року до канцелярії суду Позивачем подано додаткові письмові пояснення (а.с.64-66). 14.03.2024 року ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання, у задоволенні клопотання Позивача про повернення оригіналів розписок було відмовлено (а.с. 69, зворот). 06.05.2024 року до канцелярії суду за допомогою системи «Електронний суд» Позивачем було подано клопотання про долучення доказів (а.с. 73-74). 30.07.2024 року ухвалою суду витребувано у Приватного акціонерного товариства «Київстар» відомості щодо власника телефонного номеру « [NUMBER] » (а.с. 108). 20.08.2024 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку від Позивача надійшли письмові пояснення про засоби зв`язку Відповідача та повідомлення про засідання (а.с. 114-115). 04.09.2024 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшов лист ПрАТ «КИЇВСТАР» від 21.08.2024 року №11069/3 (а.с. 112). 26.09.2024 року ухвалою суду було повторно визнано явку Відповідача [PERSON] у судові засідання у даній справі обов`язковою (а.с. 128-129). 21.10.2024 року до канцелярії суду за допомогою системи «Електронний суд» Позивачем було подано додаткові пояснення у справі (а.с. 135-136). У судових засіданнях Позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Надав пояснення, аналогічні за змістом позовній заяві та письмовим поясненням в обґрунтування позовних вимог. У судовому засіданні Позивача було допитано у якості свідка. Він пояснив, що відносини з матір`ю були близькі та теплі, однак у 2010 році сім`я розпалася. Він проживав з батьком та матір`ю у місті Біла Церква. Однак відносини з ними погіршилися і з 2016-2017 років вони не бачилися. Пізніше шлюб батьки розірвали і Позивач залишився проживати з матір`ю. Він влаштувався працювати помічником адвоката, юриста в адвокатському бюро в місті Біла Церква, а з кінця 2021 року став працювати помічником адвоката в місті Києві. У 2010 році померла його бабуся - матір мами, після смерті якої в її речах було знайдено кошти, частину яких, а саме близько 10000 доларів США, було розподілено сім`єю Позивачу. Іншу частину коштів, а саме 25000 доларів США Позивач заробив займаючись юридичною практикою. Він надавав консультації клієнтам як у межах діяльності Адвокатського бюро «Олександра Агудалічева» та Адвокатського бюро «Інсайт», так і поза такими межами. У місті Києві він працював у Адвокатському бюро «Капітал» до березня 2024 року. Увесь час Позивач працював та заробляв кошти юридичною практикою, переважно в господарських справах. Зараз він хоча і працює в Верховному Суді, тим не менш продовжує надавати платні юридичні послуги громадянам України. У якості підтвердження наявності цих коштів Позивач може надати лише частину фінансових документів, а інша частина, приблизно така сама, ним була отримана неофіційно і в звітах та деклараціях не відображалася. На його думку всі юристи мають неофіційний дохід і це нормально. У кінці 2021 року мати вперше звернулася до нього з проханням надати кошти у борг для того, щоб віддати вже існуючі борги. На це він погодився та передав ці кошти, а саме 18000 доларів США, а вона надала відповідну розписку. Через пару місяців вона знову звернулася до Позивача і він позичив їй 17000 доларів США, на що вона також склала відповідну розписку. Строком повернення обох позик було вказано 01.01.2023 року. Другий раз вона не пояснила навіщо їй кошти. Але на переконання Позивача вона вклала кошти в товар, хоча у якості ФОП вона зареєстрована не була. На його думку боргу перед іншою особою у неї не існувало. На початку 2023 року Позивач звернувся до Відповідача за поверненням боргу, однак вона відмовилася, посилаючись на відсутність коштів. При цьому вона стала уникати контактів з ним, у тому числі й по сімейних питаннях. У всі призначені по справі судові засідання Відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, що підтверджується відповідними рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с. 54, 62, 72, 134). Будь-яких пояснень, заяв чи клопотань від неї на адресу суду не надходило. Указані поштові відправлення було одержано Відповідачем особисто. Частина судових документів, які було направлено на адресу Відповідача, повернулися до суду з довідками підприємства поштового зв`язку з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням зберігання» (а.с. 84, 93, 133). При цьому згідно з відповіддю №783 від 1209.2023 року з Єдиного державного демографічного реєстру Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 35). Саме за вказаною адресою засобами поштового зв`язку судом здійснювалося направлення Відповідачу документів по даній справі. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про те, що Відповідач була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, що підтверджується відповідними рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та поштовими відправленнями, які повернулися до суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою» та «за закінченням зберігання», що є належним повідомленням учасника справи. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України). Такий правовий висновок викладено й у постанові Верховного Суду від 13.05.2024 року по справі №755/4829/23. Окрім цього судом направлялися повідомлення у додаток Viber на телефонний номер Відповідача, указаний Позивачем у позовній заяві, а також здійснювалися спроби передати телефонограму останній (а.с. 95, 100). Також суд, ухвалою від 30.07.2024 року витребував у ПрАТ «Київстар» відомості щодо власника телефонного номеру « [NUMBER] », указаного у позові в якості номеру телефону Відповідача [PERSON] (а.с. 108). 04.09.2024 року до канцелярії суду засобами поштового зв`язку надійшов лист ПрАТ «КИЇВСТАР» від 21.08.2024 року №11069/3, відповідно до якого визначити особу, в користуванні якої перебуває телефонний номер « [NUMBER] », немає можливості (а.с. 112). Також Позивачем за період з 01.01.2023 року по 20.08.2023 року нараховано 205705,83 гривень пені та 3% річних в сумі- 667,39 доларів США (а.с. 7-22). Фактичні обставини справи, встановлені судом. Відповідно до розписки від 10.10.2021 року, оригінал якої міститься у матеріалах даної справи, Відповідач [PERSON] отримала в борг від Позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 18000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 01.01.2023 року (а.с. 42). Згідно з розпискою від 23.01.2022 року, оригінал якої міститься у матеріалах даної справи, Відповідач [PERSON] отримала в борг від Позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 17000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 01.01.2023 року (а.с. 41). Доказів на підтвердження факту повернення Відповідачем грошових коштів Позивачу за вказаними вище розписками матеріали справи не містять. У своєму відзиві Відповідач не заперечує факту написання указаних розписок та одержання нею грошових коштів від Позивача. Зазначає, що немає змоги терміново віддати ці кошти (а.с.44). 2. Мотивувальна частина. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У той же час, у пункті 36 рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов і Купчик проти України», Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й у пункті 50 рішення від 13 січня 2011 року у справі «Чуйкіна проти України» та інших рішення Суду. Реалізація принципу змагальності сторін в процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). За правилами ч.ч.1,3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. У свою чергу, ст. 80 ЦПК України передбачає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стаття 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (Постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №450/1686/17). Верховний Суд також неодноразово наголошував на необхідності застосування категорій стандартів доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. У частині третій статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у статті 12 Кодексу. Відповідно до частин третьої-четвертої статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц. Відповідно до ст.524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Згідно з ч.2 ст.533 ЦК України якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. За правилом ч.ч.2,3 ст.545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Крім того, ч.1 ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Згідно з п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №646/14523/15-ц, від 18 березня 2020 року у справі №902/417/18 (пункт 8.35). У той же час, відповідно до п. 15 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у разі прострочення позичальником у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби COVID-19, або/та у тридцяти денний строк після дня завершення дії такого карантину виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від обов`язків сплатити на користь кредитодавця (позикодавця) неустойку, штраф, пеню за таке прострочення. Карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, був встановлений з 12.03.2020 року (постанова Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211) та відмінений з 30.06.2023 року (постанова Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 р. № 651). Крім того Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX (набрав чинності 17.03.2022 року) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 18 такого змісту: «18. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем)». Воєнний стан в Україні був введений із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року та наразі є продовженим з 12.08.2024 року строком на 90 діб, тобто до 09.11.2024 року (Указ Президента України від 23.07.2024, затверджений Законом від 23.07.2024 № 3891-IX). Висновки суду. Правовий аналіз ст.545 ЦК України дає підстави вважати, що позикодавець - держатель оригіналу боргового документа є належним кредитором у зобов`язанні, на підтвердження виникнення якого наданий такий борговий документ. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1046 і ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі й саме в тій валюті, яку визначено договором позики. Як встановлено судом та не оспорювалося сторонами по справі, відповідно до розписки від 10.10.2021 року Відповідач [PERSON] отримала в борг від Позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 18000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 01.01.2023 року (а.с. 42). Згідно з розпискою від 23.01.2022 року, оригінал якої міститься у матеріалах даної справи, Відповідач [PERSON] отримала в борг від Позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 17000 доларів США та зобов`язалася їх повернути до 01.01.2023 року (а.с. 41). Доказів на підтвердження факту повернення Відповідачем грошових коштів Позивачу за вказаними вище розписками матеріали справи не містять. У своєму відзиві Відповідач не заперечує факту написання указаних розписок та одержання нею грошових коштів від Позивача. Зазначає, що немає змоги терміново віддати ці кошти (а.с.44). З огляду на наведене, з урахуванням принципу змагальності та диспозитивності, суд приходить до висновку про те, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу є законними та обґрунтованими, доведеними належними та допустимими доказами, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягають стягненню кошти за договорами позики від 10.10.2021 року та від 23.01.2022 року в сумі 35000 доларів США (18000 доларів США + 17000 доларів США). Також Позивачем за період з 01.01.2023 року по 20.08.2023 року нараховано 205705,83 гривень пені та 3% річних в сумі - 667,39 доларів США (а.с. 7-22). Як на підставу своїх вимог Позивач посилається на приписи п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України та ч.2 ст.625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, а також необхідності сплати неустойки у разі порушення зобов`язання. Ураховуючи положення п. 15, 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, також те, що карантин в Україні було введено 12.03.2020 року та відмінено 30.06.2023 року, а воєнний стан оголошено 24.02.2022 року та він триває дотепер, а Позивач просить стягнути з Відповідача 3% річних та пеню за період з 01.01.2023 року по 20.08.2023 року - тобто за період що охоплюється дією карантину та воєнного стану, суд приходить до висновку про те, що правових відстав для задоволення позовних вимог в цій частині у суду немає. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Таким чином, справу розглянуто в межах заявлених Позивачем позовних вимог, з урахуванням обраного ним способу захисту права, на підставі наданих сторонами та витребуваних судом доказів. Розподіл судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову Позивачем було понесено судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13420,00 гривень (а.с. 25). Позовні вимоги задоволені частково - на суму 35000 доларів США, що становить 85,14% від розміру заявлених вимог. З огляду на викладене з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 11425,79 гривень (13420,00 гривень х 85,14%). На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial