Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~Відповідачка позовні вимоги визнала, щодо їх задоволення не заперечувала, просила розглянути справу у її відсутності. \~ \~ \~ \~Представник позивачки [PERSON] адвокат Аждер В.А. на задоволенні позову наполягав, просив про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні підготовчого судового засідання. В ході розгляду справи судом були дослідженні наступні докази: копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.05.2018р.; копія витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 22.05.2018р.; копія технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] ; копія договору купівлі-продажу нерухомості від 27.01.2024р.; копія розписки від 27.01.2024р.; копія акту прийому-передання за договором купівлі-продажу від 27.01.2024р.; копія пропозиції-звернення від [PERSON] від 10.03.2024р. Судом в ході судового розгляду справи встановлено, що позивачка [PERSON] , діюча через свого представника, звернулась до суду із вищезгаданими вимогами до відповідачки [PERSON] , зазначивши, що 27.01.2024 р. між нею та [PERSON] була досягнута домовленість про купівлю належної їй квартири [ADDRESS] - за 118900 грн. 27.01.2024р. сторони уклали між собою відповідний письмовий договір. В той же день позивачка передала відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала документи на квартиру (які були в неї в наявності). У майбутньому відповідачка пообіцяла позивачці засвідчити договір купівлі-продажу нерухомості в нотаріальному порядку. Після вчинення правочину позивачка розпорядилась щодо догляду за придбаною квартирою, зробила там ремонт, сплачує всі необхідні комунальні платежі. З метою нотаріального засвідчення правочину позивачка неодноразово зверталась до відповідачки, однак [PERSON] від посвідчення договору ухилялась, на прохання позивачки про зустріч не реагує, мотивуючи нестачею вільного часу, матеріальними труднощами та ін. Пізніше, при зустрічі, відповідачка пояснила, що засвідчити угоду в нотаріальному порядку неможливо, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу (27.01.2024р.) вона не рахувалась зареєстрованим власником квартири, а фактично володіла нею. Так, квартира належала відповідачці на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22.05.2018р., однак [PERSON] не зареєструвала належне їй право власності у Державному реєстрі речових прав. При зверненні до відповідних органів із питанням про переоформлення документації на квартиру на себе, позивачці було роз`яснено, що зробити це неможливо, оскільки у сторін відсутній правовстановлюючий, належним чином завірений документ на доказ вчинення правочину, крім того, письмовий договір купівлі-продажу від 27.01.2024р. було укладено від імені продавця, який на той час не був оформлений ( не зареєстрував належне йому право власності у державному реєстрі прав власності) власником об`єкту продажу. Враховуючи вищенаведене, позивачка вимушена була звернутися із позовом до суду. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки обґрунтовані і підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно : було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Також не підлягає віндикації майно, що було продане набувачу у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Відповідно до ч.3 ст. 388 ЦК України майно набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, може бути витребуване в усіх випадках. Згідно із ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Право володіння чужим майном може належати одночасно двом або більше особам. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Враховуючи вищевикладені засади законодавства, сторона у справі позивачка [PERSON] є добросовісним набувачем, оскільки на час укладення письмової угоди про купівлю-продаж квартири [ADDRESS] , вона не знала і не могла знати про те, що [PERSON] не мала права на відчуження нерухомості, у зв`язку із тим, що вона належним чином не оформила право власності на квартиру. Отже, вбачаються правові підстави для набуття позивачкою права власності на вищевказану нерухомість, як добросовісним набувачем. Як вже зазначалося вище, між позивачкою та відповідачкою була досягнута домовленість про купівлю-продаж нерухомості, згідно якої відповідачка [PERSON] продала, а позивачка купила квартиру [ADDRESS] за 118900 тис. грн. 27.01.2024р. позивачка передала відповідачці обумовлену суму, а відповідачка передала позивачці документи на квартиру (які були в наявності) за цією ж адресою. Оскільки на момент укладення угоди сторони не мали змоги засвідчити договір нотаріально, вони домовилися зробити це згодом. Оскільки це виявилося неможливим, позивачка звернулась до суду із відповідним позовом. Виходячи із вищенаведеного, угода (правочин) між сторонами відбулася, вона виконана в повному обсязі, нею були припиненні обов`язки відповідачки щодо квартири та встановленні права на нерухомість у позивачки як добросовісного набувача, тому є правові підстави визнати право власності на нерухомість за позивачкою, як добросовісним набувачем.

Outcome: approved