Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

05.07.2024 року позивач в особі свого представника за посадою засобами поштового зв`язку звернувся до суду із заявою, в якій просив суд стягнути з відповідачки на користь позивача заборгованість за договором позики №2794005, укладеним між відповідачкою та ТОВ «Маніфою» 22.07.2021 року, вимоги за яким спочатку передані первинним кредитором товариству з обмеженою відповідальністю «Вердикт капітал» на підставі договору факторингу від 29.12.2021 року №29-12/2021, а вже до позивача вимоги за вказаними договорами перейшли від другого кредитора на підставі договору відступлення права вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, на суму 43221,00 грн. з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 6291,00 грн. - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги, та 33930,00 грн. - заборгованість за відсотками, передбаченими кредитним договором, а також 3028,00 грн. - витрат по сплаті судового збору та 13000,00 грн. - витрат на правову допомогу, які складаються з 4000,00 грн. - витрат на надання усної консультації з вивченням документів та 9000,00 грн. - витрат на складання позовної заяви для подання до суду. Позивач у позовній заяві також надав суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Справа була розподілена даному складу суду 22.07.2024 року після повернення з частини щорічної основної відпустки. Ухвалою судді від 29.07.2024 року провадження у справі було відкрито у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.50). Позивач про вказану ухвалу був проінформований засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.52), відповідачка вказану ухвалу отримала засобами поштового зв`язку 02.08.2024 року (а.с.53). В межах визначеного судом строку для подання відзиву від відповідачки 07.08.2024 року надійшла заява про часткове визнання позову (а.с.54), в частині який охоплювався поданим нею відзивом на позовну заяву від 07.08.2024 року (а.с.55-59), відповідно до вимог якого відповідачка визнала позовні вимоги виключно щодо тіла кредиту у розмірі 3000,00 грн. та процентів за користування кредитом у розмірі 3582,00 грн. а загалом 6582,00 грн., наголошуючи, що договір між нею та первинним кредитором первинно діяв 30 днів до 21.08.2021 року, а на підставі додаткової угоди №1 до договором позики №2794005 був продовжений ще на 30 днів до 21.09.2021 року, після чого термін договірних відносин між відповідачкою та первинним кредитором сплинув, відповідно підстав для нарахування процентів ані у первинного кредитора, ані у наступних кредиторів не було, враховуючи, що строк договору не продовжувався. Крім цього позивачка заявила про необхідність зменшення витрат на професійну правничу допомогу за результатами розгляду справи з 13000,00 грн. до 3000,00 грн., оскільки вказані витрати є судовими та через безпідставність частини заявлених вимог саме таку суму можна вважати пропорційною та справедливою в контексті заявлених позовних вимог та тій частині з них, які дійсно можуть бути стягнуті за результатами розгляду справи. 26.08.2024 року (поданий засобами Електронного суду 23.08.2024 року поза межами робочого часу суду) від позивача надійшли письмові пояснення у порядку ст. 43 ЦПК України, в яких позивач вказував на те, що у відзиві відповідачка визнає сам факт укладення договору позики від 22.07.2021 року, непогодження з запропонованим розрахунком не є підставою для відмови у позові, у самому договорі позики чітко визначається про те, що у період прострочення позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою (п.3.1.3), проценти можуть та були нараховані поза межами 30-денного строку користування позикою, що відповідає нормам ч.1 ст.1048 Цивільного кодексу України, витрати на правову допомогу є належно обгрунтованими, підтвердженими та такими, які повинні бути стягнуті з відповідачки за результатами розгляду справи (а.с.61-63). Інші заяви, клопотання у справі від сторін та їх представників не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Первинно суд зазначає, що часткове визнання позову відповідачкою не суперечить вимогам ч.4 ст.206 ЦПК України, однак суперечить деяким обставинам, встановленим судом під час розгляду справи, а тому приймається судом до розгляду лише частково. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 22.07.2021 року в електронній формі згідно норм Закону Україну «Про електронну комерцію» був укладений договір позики №2794005, укладений між відповідачкою та товариством з обмеженою відповідальністю «Маніфою», відповідно до якого відповідачці було надано позики розміром 3000,00 грн. строком на 30 днів до 21.08.2021 року з базовою процентною ставкою 1,99% на день (а.с.6-9). 22.08.2021 року в електронній формі між первинним кредитором та відповідачкою було укладено додаткову угоду №1 до договору позики №2794005 від 22.07.2021 року щодо продовження строку дії договору від 22.07.2021 року ще на 30 днів до 21.09.2021 року, за якою визначено розмір позики у сумі 3000,00 грн. та визначено проценти за користування вказаною позикою у сумі 1791,00 грн. (а.с.14-15). Грошові кошти у розмірі 3000,00 грн. були надані відповідачці первинним кредитором, що визнається як нею так і підтверджується листом сервісу онлайн платежів ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 03.05.2024 року №2782 на адресу первинного кредитора (а.с.16) та деталізованого платіжного переводу коштів щодо відповідачки (п.28) на підставі листа сервісу онлайн платежів ТОВ «Універсальні платіжні рішення» від 15.05.2024 року №1525 на адресу другого кредитора щодо вказаного договору позики ТОВ «Вердикт капітал» (а.с.16, зворотній бік - 18). 29.12.2021 року між першим кредитором та ТОВ «Вердикт капітал» було укладено договір факторингу №29/12-2021 (а.с.22-23), відповідно до якого вимоги щодо відповідачки перейшли другому кредитору на суму 9291,00 грн., з яких 3000,00 грн. - сума виданого кредиту, 4776,00 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом та 1515,00 грн. - заборгованість за процентами на прострочену позику, що підтверджується як копіями акту приймання-передавання реєстру боржників (а.с.24, зворотній бік), так і витягом з реєстру боржників щодо відповідачки (а.с.27), враховуючи, що другий кредитор виконав умови договору факторингу від 29.12.2021 року, сплативши обумовлену в договорі для того, аби він міг вважатися таким, який діє суму (а.с.24). 10.03.2023 року між другим кредитором та позивачем по справі був укладений договір відступлення прав вимоги №10-03/2023/01, відповідно до якого позивач набув права вимоги до відповідача (а.с.28, зворотній бік-31), відповідно до якого вимоги щодо відповідачки перейшли другому кредитору на суму 9291,00 грн., з яких 3000,00 грн. - сума виданого кредиту та 40221,00 грн. - заборгованість за процентами за користування кредитом, що підтверджується як копією витягу з реєстру боржників (а.с.34), так і змінами в реєстрі боржників разом із актом прийому-передачі боржників, укладеними між другим кредитором та позивачем (а.с.28, зворотній бік - 33). Слід зазначити, що відповідно до п.п.7.2 договору відступлення права вимоги від 10.03.2023 року №10-03/2023/01 було зазначено, що відповідні вимоги позивач може оплатити другому кредитору на протязі 1065 календарних днів з дня укладання договору, тобто на час подання позову позивач вказані вимоги не оплатив, що, у той же час, не є його обов`язком, який впливає на розгляд справи по суті. Вирішуючи справу по суті, суд зазначає, що вимоги до відповідачки позивач отримав у визначений законодавством спосіб, заявлені вимоги в частині тіла кредиту відповідають фактичним обставинам справи, враховуючи їх визнання відповідачкою та підтвердження перерахування коштів їй. При цьому суд встановлює, що в даній справі дійсний строк договору позики між відповідачкою та первинним кредитором був з 22.07.2021 до 21.09.2021 року з урахуванням укладення додаткової угоди №1 до договору позики №2794005 від 22.07.2021 року, який сплинув 21.09.2021 року та в подальшому не продовжувався. Окрім цього станом на 21.09.2021 року відповідачка повинна була повернути первинному кредитору 3000,00 грн. - основної суми боргу та 1791,00 грн. - процентів за користування сумою позики за період з 22.08.2021 року до 21.09.2021 року. Інших боргових зобов`язань між відповідачкою та первинним кредитором не встановлено. Договір припинив свою дію між відповідачкою та первинним кредитором 21.09.2021 року, позика та нараховані на неї проценти первинному кредитору не були повернуті. В той же час ані первинний, ані жодний наступний кредитор не мали права нараховувати проценти відповідачки та щодо порушення зобов`язання повинні були користуватися нормами ч.2 ст.625 ЦК України в частині забезпечення знецінення неповернутої позики та процентів на неї, що позивач не зробив, помилково вважаючи, що договір між первинним кредитором та відповідачкою не припинив дію 21.09.2021 року та вважаючи, що він продовжує діяти до цього часу через не сплату боргу з боку відповідачки. Вказана позиція позивача не аргументована, не підтверджена нормами договору позики №2794005 від 22.07.2021 року та додаткової угоди №1 до неї від 22.08.2021 року, а тому судом до уваги не приймається, встановлюючи можливість стягнення з відповідачки виключно 4791,00 грн., з яких 3000,00 грн. - сума боргу за самою отриманою позикою та 1791,00 грн. - проценти за користування позикою у період з 22.08.2021 року до 21.09.2021 року, враховуючи, що вимоги щодо забезпечення проти знецінення вказаного боргу у порядку ч.2 ст.625 ЦК України позивачем не заявлялася, а з 24.02.2022 року взагалі не могли бути нараховані на підставі п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Вказана позиція судді відповідає висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), з яких вбачається, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку, припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. У частині четвертій статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Не вірне розуміння суті придбаного позивачем кредиту призвела для першого, згодом до другого, а, нарешті, третього кредитора до невірного розуміння порядку нарахування процентів відповідачці, що призвело до невірного визначення вимог до неї та, відповідно, ціну позову. Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи, що суд задовольняє позовні вимоги частково у сумі 4791,00 грн. із 43221,00 грн. заявлених, що становить 11,08% із заявлених, відповідно з відповідачки на користь позивача слід стягнути 11,08% від сплаченого судового збору за звернення до суду, що складає 335,50 грн. із 3028,00 грн. сплачених. В той же час суд не погоджується із заявленими вимогами щодо стягнення судових витрат у вигляді витрат на професійну правничу допомогу, враховуючи заперечення представниці відповідача на таке стягнення, оскільки вважає такі витрати не справедливими та не розумними. Згідно договору №07-06/2024 від 07.06.2026 року про надання правничої допомоги між адвокатським об`єднанням «Лігал ассістанс» та позивачем укладено договір про надання правничої допомоги (далі - Договір про правову допомогу)(а.с.38, зворотній бік - 39). Відповідно до п. 4.1 Договору про правову допомогу вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору. Згідно із заявкою на надання юридичної допомоги №407 від 07.06.2024 року в даній справі, сторони Договору про правову допомогу погодили витрати в даній конкретній справі у розмірі 13000,00 грн., які складаються із 4000,00 грн. - усна консультація з вивиченням документів та 9000,00 грн. - складання позовної заяви до суду (а.с.42). Вказані послуги були оплачені позивачем АО «Лігал ассістантс» до платіжної інструкції №044060000 від 11.06.2024 року, де сума була зазначена у розмірі 200000,00 грн. без зазначення, що до цієї суми входять і витрати за заявкою на надання юридичної допомоги №407 від 07.06.2024 року, що не спростовує той факт, що вказана сума у дані витрати не входила (а.с.41). Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Отже, процесуальний закон передбачає доведення розміру витрат на професійну правову допомогу шляхом подання стороною попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, детального опису робіт (наданих послуг), а також надання доказів понесення таких витрат та їх співмірності у випадку заперечень проти їх розміру іншої сторони. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначає Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Згідно з п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Частиною 4 ст.137 ЦПК України встановлено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial