Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, відповідно до якої просить визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] 20.08.2020, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Катериною Юріївною та зареєстрований в реєстрі за № 3359; визнати недійсним договір дарування житлового будинку, укладений між [PERSON] та [PERSON] 07.10.2019, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною Мар`яною Олександрівною та зареєстрований в реєстрі за № 1260; припинити право власності та скасувати державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна (а саме: літ. А-2 житловий будинок, загальною площею 142,4 кв.м., житловою 39,8 кв.м, № 1-3, 1 споруди, замощення) за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1585277512101: за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності 37847106, що внесений 20.02.2020 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Катериною Юріївною; за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності 33553994, що внесений 07.10.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною Мар`яною Олександрівною; за [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), номер запису про право власності 26789707, що внесений 21.06.2018 державним реєстратором Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської районної ради Дніпровської області Василенко Благовістом Володимировичем; визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 1210100000:07:003:0025, площею 0,1 га у Державному земельному кадастрі з виключенням відомостей щодо кадастрового номеру 1210100000:07:003:0025 з Державного земельного кадастру; зобов`язати [PERSON] повернути земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , привівши її у придатний для використання стан шляхом знесення самочинно побудованого на об`єкту нерухомого майна (а саме: літ. А-2- житловий будинок, загальною площею 142,4 кв.м., житловою 39,8 кв.м, № 1-3, 1- споруди, замощення). В обґрунтування позову зазначено, що 16.03.2020 до Дніпровської міської ради надійшло клопотання [PERSON] про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки за вказаною адресою. Під час розгляду звернення встановлено, що право власності [PERSON] виникло на підставі договору дарування від 07.10.2019, укладеного з [PERSON] . Своєю чергою, право власності дарувальника було зареєстроване 21.06.2018 державним реєстратором КП Бюро технічної інвентаризації Василенком Б. В. на підставі технічного паспорта від 04.09.2017 номер 169/18 та розпорядження міського голови від 10.04.2012 номер 763-р. Проте під час перевірки в модулі Розпорядча діяльність програмного забезпечення Електронне самоврядування встановлено, що за номером 763-р від 23.11.2012 значиться інше розпорядження, яке стосується громадських слухань щодо тарифів за адресою: [ADDRESS] , [ADDRESS] . Копія документа, що міститься у реєстраційній справі та стала підставою для реєстрації права власності, не містить підпису міського голови. За інформацією Головного архітектурно-планувального управління, згідно з даними містобудівного кадастру та адресного плану міста, офіційна адреса [ADDRESS] жодному об`єкту нерухомості не присвоювалася, а відповідний розпорядчий документ відсутній. Таким чином, правовстановлюючий документ, на підставі якого було зареєстровано право власності, уповноваженим органом не видавався, що свідчить про відсутність правових підстав для набуття [PERSON] права власності на спірне майно. Згідно з актом обстеження номер 7/11-0420 від 03.04.2020 на земельній ділянці розташовано двоповерхову капітальну будівлю та частину бетонного фундаменту. Власником землі є територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Земельна ділянка не передавалася відповідачам під будівництво, а право власності чи користування ними не оформлювалося. Проте, під час судового засідання 08.10.2020 було з`ясовано, що спірний об`єкт нерухомості розташований на території Чечелівського району м. Дніпра. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 08.10.2020 у справі № 932/8920/20 справу передано на розгляд до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська, а заходи забезпечення вжиті за ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2020 скасовано. Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 20.08.2020 спірний об`єкт нерухомого майна було відчужено на користь [PERSON] . Підставою державної реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна по [ADDRESS] за [PERSON] є договір купівлі-продажу від 20.08.2020 № 3359, державний реєстратор - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Катерина Юріївна, номер запису про право власності 37847106. Таким чином, під час дії ухвали Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.08.2020 у справі № 932/8920/20 спірний об`єкт нерухомого майна було відчужено, власником майна на час подання цієї заяви є [PERSON] . Оскільки правовою основою виникнення права користування землею є рішення органу місцевого самоврядування, а таке рішення відсутнє, земельна ділянка підлягає звільненню та приведенню у придатний стан за рахунок відповідача. Представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказано наступне. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будівництво домоволодіння, щодо якого заявлено позовні вимоги вчинено самочинне та не було дійсно здійснено у дев`яностих роках, як то свідчить з технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, не надано суду актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести, оскільки відсутність таких доказів може призвести до порушення прав третіх осіб, майно яких також може бути знесеним. Кінцевою метою звернення до суду є захист права позивача та приведення земельної ділянки, яка перебуває у користуванні відповідача, у попередній стан. Зважаючи на наведене, заявлені вимоги про визнання договорів купівлі-продажу недійсними та скасування державної реєстрації є неефективним способом захисту порушеного права. Представником відповідача [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову, з огляду на наступне. Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що будівництво будинку за адресою: [ADDRESS] , вчинено самочинно та не було дійсно здійснено у 1990 роках, як зазначено у технічному паспорті, не надано суду актів перевірки дотримання вимог земельного законодавства, висновків землевпорядної чи будівельно-технічної експертизи, які вказували б на конкретну земельну ділянку на якій розташоване майно відповідача та характеристики будівлі, яку позивач вимагає знести. Підставою для позовних вимог Дніпровська міська рада вважає визнання згаданого будинку самочинним будівництвом. При цьому, матеріалами справи доведено, що [PERSON] використовує житловий будинок за адресою: [ADDRESS] для проживання. Вважає, що взагалі відсутня будь-яка легітимна мета втручання з боку Дніпровської міської ради у право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] та проживання в ньому, а тому позовні вимоги необґрунтовані та незаконні. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, право власності на об`єкт нерухомого майна: літ. А-2 житловий будинок, загальною площею 142,4 кв.м., житловою 39,8 кв.м, № 1-3, 1- споруди, замощення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1585277512101 за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] виникло на підставі договору дарування від 07.10.2019 № 1260, укладеного між [PERSON] та [PERSON] . Державну реєстрацію права власності за [PERSON] проведено 07.10.2019 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Біндюгіною Мар`яною Олександрівною, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 49038594, номер запису про право власності 33553994. В свою чергу, право власності на об`єкт нерухомого майна у дарувальника, тобто у [PERSON] виникло на підставі технічного паспорту від 04.09.2017 № 169/18, видавник: ТОВ «Житлобудсервіс», розпорядження міського голови від 10.04.2012 № 763-р. 20 серпня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, який посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричка К.Ю. за реєстровим номером 3359. Відповідно до п. 1.2. договору [PERSON] було придбано житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Опис об`єкта: літ А-2 житловий будинок, загальною площею 142,4 кв.м., житловою площею 39,8 кв.м., №1-3, 1-споруди, замощення. Відповідно до п. 1.8 договору купівлі продажу, згідно з витягом з Державного земельного номер: кадастру про земельну ділянку №HB-0005386392020, виданого 04.08.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою К.Ю., земельній ділянці, на якій розташований вищезазначений житловий будинок, присвоєно кадастровий 1210100000;07:003:0025, площа земельної ділянку, у тому числі за земельними угіддями: 0,1000 га, цільове призначення: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), форма власності: комунальна власність, відомості про обмеження у використанні земельної ділянки не зареєстровані. Експлікація земельних угідь: площа земельної, гектарів: 0,2000, у тому числі за земельними угіддями, гектарів, під житловою забудовою одно- та двоповерховою 0,1000. Стаття 20 ЦК України встановлює, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Згідно з вимогами ст. ст. 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Нормами ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доводити таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Водночас сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Така правова позиція викладена Верховним Судом у його постановах від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18. Крім того, неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, яка зазначала про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Так, звертаючись з вказаним позовом до суду позивач посилався на те, що відповідачем незаконно зайнято його земельну ділянку самочинним будівництвом, тому прохав суд усунути йому перешкоди у користуванні цією земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача знести самочинно побудоване нерухоме майно, та припинити право власності останнього на це майно із скасуванням державної реєстрації на нього. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. В свою чергу, елементом особливої правової охорони землі є норма ч. 2 ст. 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України). Відповідно до вимог пункт «б» ч. 1 ст. 80 ЗК України, суб`єктами права власності на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3 ст. 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. Приписами ч. 4 ст. 373 ЦК України визначено, що власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. В свою чергу, цільове призначення земель України покладено законодавцем в основу розмежування правових режимів окремих категорій земель (розділ ІІ «Землі України» Земельного кодексу України), при цьому такі режими характеризуються високим рівнем імперативності, відносно свободи розсуду власника щодо використання ним своєї земельної ділянки. Так, відповідно до вимог ч. 2 та п. «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, крім іншого, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду (ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Згідно з вимогами ч. ч. 2, 4 ст.26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» суб`єкти містобудування зобов`язані додержуватися містобудівних умов та обмежень під час проектування і будівництва об`єктів. Право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. В свою чергу, способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, визначені ст. 376 ЦК України, яка безпосередньо регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Так, приписами ч. ч. 1-4 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Натомість, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, то майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Так, позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України. В свою чергу, приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (ч. 2 ст. 212 ЗК України). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 вказала на те, що: сам собою факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки; права власника земельної ділянки порушуються у результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно, оскільки державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим ст.376ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки у реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження; за обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстроване за певною особою без дотримання визначеного ст. 376ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна; належними вимогами, які може заявити власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження нею, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно; оскільки положення ст.376ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва, оскільки за вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц вказала, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони: збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. При цьому, особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч. ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тобто, реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Крім того, суд зазначає, що не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку. Такі правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20. При цьому, суд зазначає, що за загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17. Суд зазначає, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Водночас, Верховний Суд у своїх постановах від 27 жовтня 2021 року у справі № 202/7377/16-ц та від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 наголосив на тому, що при дослідженні питання правомірності позовної вимоги про знесення самочинно побудованого майна, суду необхідно встановити підстави захисту прав власника земельної ділянки у спосіб знесення самочинної забудови, зокрема, чи переслідує таке втручання власника земельної ділянки легітимну мету, чи є захід із втручання у право відповідача пропорційним визначеній меті та чи не становитиме для відповідача задоволення вимоги про знесення самочинно побудованої на чужій земельній ділянці споруди такого індивідуального тягаря, який є надмірним з урахуванням конкретних обставин справи, дослідження питання добросовісності набуття. В свою чергу, відсутність порушення прав та законних інтересів позивача є самостійною, достатньою підставою для відмови у позові. Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі №910/6091/19, та від 29 серпня 2023 року у справі № 910/5958/20. Разом з цим, суд зазначає, що порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких саме приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. В даній справі відсутній суспільний інтерес, який би виправдовував заходи позбавлення права власності, в тому числі [PERSON] , так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Крім того, у пункті 6.50 постанови Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 925/1351/19 сформовано висновок, за змістом якого добросовісний набувач, крім відомостей, що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Враховуючи вищевикладене, враховуючи, що спірний будинок використовується відповідачем [PERSON] як житло та позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що збереження цього будинку порушує права третіх осіб, створює загрозу життю чи здоров`ю людей, або що будинок розташований на земельних ділянках, використання яких для забудови заборонено законом (наприклад, охоронні зони), не доведено неможливість перебудови об`єкта або приведення земельних відносин у відповідність до закону іншим шляхом, ніж знесення. За таких обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради відсутні. У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, відповідно до п.9 ст.158 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою суду від 05.04.2021 року та 09.04.2024 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed