Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 06 вересня 2024 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська надійшла вищевказана позовна заява, в якій [PERSON] просила суд встановити факт спільного проживання однією сім?єю [PERSON] ( [INFO] ) разом з її рідним батьком, спадкодавцем за законом, [PERSON] ( [INFO] ) на день його смерті - [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що [INFO] помер її батько, [PERSON] . Починаючи з 1985 року по 2016 рік, до своєї смерті, [PERSON] фактично проживав за адресою: [ADDRESS] . Позивачка та відповідач [PERSON] (рідний син померлого) також зареєстровані за цією адресою; позивачка проживала на момент смерті свого батька [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , спільно з батьком. Починаючи з часу смерті матері позивачки, [PERSON] (померла у 2010 році) вони з батьком проживали спільно в одній квартирі, однією сім?єю, мали спільний бюджет, спільний побут, зокрема, позивачка витрачала свої кошти на його їжу, одяг, ліки, сплачувала комунальні послуги тощо. У 2015 році батько тяжко захворів, до самої смерті батька позивачка опікувалася його здоров?ям та його проживанням, несла відповідні витрати. Батько позивачки помер вдома, за адресою: [ADDRESS] . Позивачкою було отримано свідоцтво про його смерть, вона займалася організацією похорон та несла відповідні витрати. Оскільки батько позивачки за життя не складав заповіт на неї або будь-яку іншу особу, позивачка та її мій рідний брат [PERSON] (відповідач) с спадкоємцями за законом. Оскільки на момент смерті батька і весь час за його життя вони проживали разом, позивачка вважала, що прийняла спадщину після смерті батька в силу ч. 3 ст. 1268 ЦК України, у зв?язку з чим не зверталася до нотаріальної контори до спливу 6 місяців після його смерті із заявою про прийняття спадщини. Відповідач [PERSON] (рідний син померлого) також не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини або про відмову від прийняття спадщини. 12 березня 2024 року позивачка звернулася до Першої ДДНК із заявою про видачу на її ім?я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті її батька [PERSON] , як особі, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час його смерті. 22 березня 2024 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини після встановленого законом строку для прийняття спадщини, а саме 12 березня 2024 року, та в неї відсутній будь-який факт прийняття спадщини, а отже, відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України, вона вважається такою, що не прийняла її. Таким чином, встановлення факту проживання однією сім?єю необхідне позивачці для того, щоб мати можливість прийняти та оформити спадщину. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 06 вересня 2024 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. Згідно із вимогами ч. 8 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до Єдиного державного демографічного реєстру щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача. До суду 10 вересня 2024 року надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача. Ухвалою судді від 10 вересня 2024 року відкрито провадження у даній цивільній справі та витребувано у Першої дніпровської державної нотаріальної контори: належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної по факту смерті [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] ; належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної по факту смерті [PERSON] , [INFO] , померлої [INFO] . Позивач до суду подала заяву про розгляд цієї цивільної справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідача надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник Першої ДДНК надала суду витребувані документи та заяву з проханням розглядати справу без її участі. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Фактичні обставини, встановлені судом. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 28 квітня 1985 року, вбачається, що батьками [PERSON] , яка народилась [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. 12 березня 2024 року позивачка звернулася до Першої ДДНК із заявою про видачу на її ім?я свідоцтва про право на спадщину за законом, що відкрилася після смерті її батька [PERSON] , як особі, що постійно проживала разом із спадкодавцем на час його смерті. 22 березня 2024 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, оскільки [PERSON] було подано заяву про прийняття спадщини після встановленого законом строку для прийняття спадщини, а саме 12 березня 2024 року, та в неї відсутній будь-який факт прийняття спадщини, а отже, відповідно до статті 1268 Цивільного кодексу України, вона вважається такою, що не прийняла її. З матеріалів спадкової справи №73/2024, яка заведена після смерті [PERSON] , вбачається, що інші особи, крім позивачки, із заявою про прийняття спадщини не зверталися. Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статтті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 315 ЦПК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку позовного провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо встановлення факту пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Перелік юридичних фактів, що підлягають установленню в судовому порядку, визначений у частині першій статті 315 цього Кодексу, не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтями 1217, 1218 Цивільного кодексу України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною другою статті 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. За змістом норми статті 1268 ЦК України порядок прийняття спадщини встановлюється залежно від того чи проживав постійно спадкоємець разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Так, відповідно до частин першої і третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець для вступу у права на спадкування має прийняти спадщину. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Позивачка зазначає, що за адресою: [ADDRESS] вона постійно проживала разом з батьком на час відкриття спадщини. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка, на дату звернення до суду, зареєстрована за тією ж адресою з 10 січня 2001 року по теперішній час. Згідно довідки, виданої головою правління ОСББ «Слави 8» від 02 травня 2024 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] дійсно проживають за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] ( [INFO] , [INFO] - дата смерті) проживав за адресою: [ADDRESS] з 30 березня 1985 року по 14 квітня 2016 року. Місцем проживання фізичної особи згідно з частиною першою статті 29 ЦК України є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Місцем проживання є житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові від 01 липня 2020 року в справі № 222/1109/17 / провадження № 61-43496св18/, а також у постанові від 10 січня 2019 року у справі № 484/747/17 (провадження № 61-44149св18) відсутність реєстрації місця проживання позивача за місцем проживання спадкодавця не може бути доказом того, що він не проживав зі спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини, встановлені частиною третьою статті 1268 ЦК України, підтверджуються іншими належними і допустимими доказами, які були надані позивачем, та оцінені судом. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами ч.ч.1-2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що факт, про встановлення якого просить позивачка, знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення факту постійного проживання має для позивачки юридичне значення і потрібне для реалізації спадкових прав, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved