Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

18 червня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач через свого представника із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що сторони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Згідно характеристиками за місцем проживання та навчання позивач та дитина сторін позитивно характеризуються, позивач активно приймає участь у вихованні сина, цікавиться його навчанням. У 2017 року сторони з дитиною переїхали до с. Хмелів Роменського району Сумської області, де у позивач був будинок по [ADDRESS] . Однак сімейне життя сторін не склалось, мати не приділяла уваги дитині, усунулась від виховання сина, дитина перебуває на повному утриманні батька. У січні 2019 року відповідач повернулась до м. Дніпро, у 2020 році позивач, бажаючи зберегти відносини сина з матір`ю, приїхав із ним до м. Дніпра, де син сторін пішов у перший клас. Однак, у зв`язку із сімейними проблемами, негативною поведінкою матері позивач із сином у 2021 році знову повернулись до м. Хмелів. Відповідач не заперечувала проти проживання сина з позивачем, 30 квітня 2024 року склала нотаріально посвідчену заяву про те, що не заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Орган опіки 15 травня 2024 року надав свій висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. За таких обставин, посилаючись на те, що відповідач не приймає участі у вихованні сина, ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, позивач звернувся до суду із даним позовом, в кому просив позбавити відповідача батьківських прав щодо спільної дитини сторін. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалами Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 червня 2024 року, 04 липня 2024 року, 02 серпня 2024 року, 10 вересня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про проведення судових засідань по справі в режимі відеоконференції. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 19 липня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, його представник позовні вимоги підтримали, наполягали на задоволенні позову в повному обсязі з викладених й ньому підстав та обставин. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, правом на подання відзиву не скористалась. Натомість, матеріали цивільної справи містять копію нотаріальної посвідченої заяви відповідача про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо спільної дитини сторін. Однак, таку заяву суд у відповідності до ст.206 ч.4 ЦПК України не може прийняти до уваги, оскільки визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини сторін. Представник третьої особи позовні вимоги підтримала, послалась на наявність підстав для задоволення позову. За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за відсутності відповідача та здійснити розгляд справи по суті в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши учасників справи, з`ясувавши думку дитини та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] у сторін народилась спільна дитина - син [PERSON] , зареєстроване місце проживання якого з 24 травня 2024 року знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією відповідного свідоцтва про народження, а також копією витягу з реєстру територіальної громади. Згідно копії педагогічної характеристики на ім`я спільної дитини сторін від 08 травня 2024 року малолітній [PERSON] навчається у Хмелівському ліцеї - закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів Хмелівської сільської ради з другого класу, характеризується виключно позитивно. Батько дитини (позивач) постійно цікавиться навчанням сина, відповідально ставиться до його виховання, систематично відвідує батьківські збори та інші заходи. Згідно копії довідки-характеристики виконкому Хмелівської сільської ради від 09 травня 2024 року позивач зареєстрований та проживає в с. Хмелів роменського району Сумської області разом із сином [PERSON] , здійснює догляд та піклування за сином, в громадських місця і побуті веде себе добре, скарг на поведінку позивача не надходило. 14 травня 2024 року органом опіки та піклування в особі Хмелівської сільської ради Роменського району Сумської області обстежено умови проживання позивача за адресою [ADDRESS] , за наслідками чого складено авто обстеження умов проживання. Згідно копії такого акту за вказаною адресою проживають позивач та спільний малолітній син сторін, умови проживання задовільні, у будинку зроблений ремонт, усі кімнати умебльовані необхідними меблями та технікою, у будинку число, світло, продуктами харчування родина забезпечена. Для дитини виділена окрема кімната, облаштована всім необхідним для дитини відповідно до її віку та потреб. Стосунки у сім`ї доброзичливі, батьком створені належні умови для всебічного та гармонійного розвитку дитини. Рішенням виконкому Хмелівської сільської ради Роменського району Сумської області від 15 травня 2024 року №252 визнано за доцільне позбавлення батьківських прав відповідача щодо спільної дитини сторін, а також затверджено висновок органу опіки та піклування в особі Хмелівської сільської ради Роменського району Сумської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача. 15 травня 2024 року органом опіки та піклування в особі Хмелівської сільської ради Роменського району Сумської області складено вищезгаданий висновок, у якому орган опіки та піклування на підставі наведених вище характеристик, акту обстеження умов проживання, пояснень позивача, а також нотаріально посвідченої заяви відповідача про те, що вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав, доходить до висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо спільного малолітнього сина сторін. Копія висновку органу опіки наявна в матеріалах справи. Крім того, у тексті вищевказаного висновку органу опіки та піклування викладається твердження про те, що з 2021 року відповідач залишилась проживати у м. Дніпрі окремо від сина та позивача, займалась виключно своїми життям, взагалі перестала цікавитись своїм сином. Мати не виявляла жодного бажання займатись його вихованням, не цікавилась та не піклувалась про його фізичний стан і духовний розвиток, про стан здоров`я, не відвідувала і не відвідує сина вдома, не спілкується з дитиною взагалі. Мати самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, хоча їй жодних перешкод у побаченні з дитиною ніхто не чинив. Разом з тим, у підтвердження такого твердження органом опіки у тексті свого висновку не наводиться жодних доказів, такі докази відсутні і у матеріал х цивільної справи, що дозволяє сприймати їх як припущення, на яких у відповідності до ст.81 ч.6 ЦПК України не може ґрунтуватись судове рішення. 30 квітня 2024 року приватним нотаріусом ДМНО Солошенко Ю.В. нотаріально посвідчено за реєстровим №1106 заяву відповідача по справі про те, що вона не заперечує проти позову про позбавлення її батьківських прав щодо спільного малолітнього сина сторін, не заперечує проти позбавлення її батьківських прав у встановленому законом порядку. Копія заяви наявна в матеріалах цивільної справи. При з`ясуванні судом в ході розгляду справи у відповідності до ст.171 СК України думки малолітнього [PERSON] останній не заперечував проти позбавлення його матері батьківських прав щодо нього, однак на подальші питання суду надав плутані та невпевнені відповіді, зокрема щодо того, коли останній раз бачився із матір`ю, вказавши спочатку, що бачив відповідача у 2024 році, а потім, що не пам`ятає. Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст.150 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України кожна дитина має право на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.155 СК України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Нормою ст.164 ч.1 п.2, ч.ч.2-4 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про прав дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. За змістом ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо своєї дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, батьки, питання про позбавлення батьківських прав яких вирішується судом із вказаної підстави, мають бути повнолітніми. За змістом, характером та значенням як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за положенням ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно також враховувати, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц, від 17 червня 2021 року по справі №643/7876/18, від 28 липня 2021 року по справі №554/9586/19, від 27 квітня 2022 року по справі №753/73/20, від 16 лютого 2022 року по справі №219/5297/20, від 02 серпня 2022 року по справі №743/269/21. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Наведений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року по справі №129/1033/13-ц. Таким чином, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини з урахуванням на наведені вище норми законодавства, правові висновки судів касаційної інстанції та усталену судову практику, суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно спільної дитини сторін, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведена. Позивач, посилаючись на те, що відповідач з 2021 року фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків щодо спільного малолітнього сина сторін, в якості доказів обґрунтованість таких твердження та правомірності заявлених позовних вимог подав суду в копіях характеристику з місця навчання дитини, характеристику на себе з місця проживання, акт про обстеження умов проживання, висновок органу опіки та піклування, нотаріально посвідчену заяву відповідача про визнання позову та відсутність заперечень проти позбавлення її батьківських прав, довідку від 27 липня 2021 року №01-18/125, особову справу на сина, як на учня, договір купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок, витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витяг з рішення про надання статусу дитини, що постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. Оцінюючі такі докази, суд не приймає до уваги та відкидає як неналежні докази копії довідки від 27 липня 2021 року №01-18/125, особової справи на сина сторін, як на учня, договору купівлі-продажу домоволодіння та земельних ділянок, витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягу з рішення про надання статусу дитини, що постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів, оскільки такі докази не містять і не можуть містити інформацію щодо предмета доказування, а лише підтверджують наявність у позивача на праві власності домоволодіння, де він мешкає із сином, відвідування сином сторін певного навчального закладу та успіхи останнього у навчанні, надання сину сторін певного статусу, не пов`язаного із невиконанням будь-кого із батьків своїх батьківських обов`язків щодо нього. Щодо наданих стороною позивача педагогічної характеристики та довідки-характеристики, то такі докази за своїм змістом підтверджують лише позитивну характеристику сина сторін за місцем навчання, а також позивача за місцем проживання і як батька, однак не містять жодних відомостей про відповідача, як матір спільної дитини сторін, та рівень її участі чи не участі у житті сина, його вихованні, забезпеченні здобуття ним освіти, підтримання здоров`я та виконання інших батьківських обов`язків. Таким чином, наведені документи жодним чином не підтверджують заявленого позивачем факту свідомого та тривалого ухилення відповідача від виконання її батьківських обов`язків щодо малолітнього сина сторін, а тому не можуть бути підставою для задоволення позову. Аналогічним наведеному вище чином суд оцінює і подану позивачем копію акту обстеження умов проживання, оскільки такий акт підтверджує лише створення позивачем належних умов проживання для сина сторін та мешкання із ним разом станом на дату складення такого акту і не більше. Критично суд оцінює та не приймає до уваги як належні, достовірні та достатні докази для задоволення позовних вимог подані в копіях висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача щодо спільного малолітнього сина сторін, а також рішення органу місцевого самоврядування про затвердження такого висновку. Правова позиція суду щодо наведеної оцінки означених документів як доказів ґрунтується на тому, що рішення органу місцевого самоврядування лише затверджує висновок органу опіки та піклування, дублює викладене в ньому твердження про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача, однак не є самостійним доказом, не містить підстав та обставин, які дозволяли б встановити заявлений позивачем факт ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків щодо сина. Стосовно ж самого висновку органу опіки та піклування, то він згідно норм законодавства та правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 15 квітня 2021 року по справі №243/13192/19, має рекомендаційний характер для суду та повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей. Натомість, наданий позивачем суду в якості доказу висновок органу опіки та піклування ґрунтується виключно на твердженнях (складений зі слів) самого позивача про ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також складений на підставі згаданих вище акту обстеження умов проживання, педагогічної характеристики на сина сторін, довідки-характеристики на позивача, негативна оцінка яким як доказами позовних вимог вже надана судом вище за текстом цього рішення. Щодо абзацу третього висновку органу опіки та піклування, де викладається розвернуте твердження про ухилення та самоусунення відповідача з 2021 року від виконання її батьківських обов`язків, то таке твердження фактично виявилось бездоказовим, оскільки не підтверджується посиланням на жодні докази по тексту висновку, а також не знайшло свого підтвердження і в ході розгляду справи по суті. Крім того, зі змісту висновку взагалі не вбачається вчинення органом опіки та піклування будь-яких дій та їх наслідків щодо з`ясування позиції/думки відповідача при складанні такого висновку про доцільність позбавлення її батьківських прав. Таким чином, суд вважає висновок органу опіки та піклування недостатньо обґрунтованим, не погоджується із ним, а тому не приймає як доказ для задоволення позовних вимог. Щодо нотаріально посвідченої заяви відповідача про визнання позову та відсутність в неї заперечень проти позбавлення її батьківських прав відносно спільного малолітнього сина сторін, то оскільки згідно ст.155 ч.3 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, суд на підставі ст.206 ч.4 ЦПК України позбавлений можливості прийняти таке визнання відповідачем позову, оскільки визнання відповідачем позову в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. Більш того, нотаріально посвідчена заява відповідача, в якій вона відмовляється від батьківських прав на дитину та визнає позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч.1 ст.164 СК України для позбавлення батьківських прав. Така критична оцінка судом означеної нотаріальної заяви відповідача, на яку, як на доказ, посилається і позивач, і орган опіки та піклування у своєму висновку, узгоджується і з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 листопада 2023 року по справі №401/1944/22, від 22 листопада 2023 року у справі №214/5134/22. Стосовно з`ясованої в останньому судовому засіданні по справі в порядку ст.171 СК України думки малолітнього сина сторін щодо позбавлення його матері батьківських прав щодо нього необхідно відзначити наступне. Озвучена в судовому засіданні думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки думка дитини не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона через малолітній вік неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанова Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі №705/3040/18). Спираючись на наведену правову позицію суду касаційної інстанції та враховуючи, що в ході з`ясування його думки малолітній [PERSON] хоча фактично і не заперечував проти задоволення позову, однак на подальші питання суду надав достатньо плутані та невпевнені відповіді, зокрема на питання про те, коли він останній раз бачився із матір`ю, малолітній [PERSON] вказав спочатку, що бачив відповідача у 2024 році, а потім, що не пам`ятає. Відтак, оцінюючи зміст та характер вказаних пояснень дитини, приймаючи до уваги, то думка дитини не може бути єдиною підставою для задоволення позову, а інших доказів ухилення відповідача від виконання її батьківських обов`язків щодо дитини, які б відповідали в повній мірі критеріям належності, допустимості, достовірності та достатності, стороною позивача не подано, суд і приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на недоведеність позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат,

Outcome: dismissed