Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

У серпні 2024 року [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту належності трудової книжки, в якій вказувала, що у липні 2024 року вона, у зв`язку з досягненням відповідного віку (60 років) та отриманням необхідного страхового стажу, набула право на отримання пенсії за віком, та звернулася з відповідною заявою до Пенсійного фонду України. Проте рішенням ГУ ПФУ у Харківській області від 17 липня 2024 року №143650009172 заявниці було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з не зарахуванням до страхового стажу періодів її роботи, зазначених у трудовій книжці, у зв`язку з наявністю розбіжностей щодо зазначення по батькові власниці трудової книжки (російською мовою) « [PERSON] » та по батькові заявниці у її паспорті « [PERSON] ». Оскільки в адміністративному порядку виправити зазначену помилку неможливо, а тому [PERSON] просила про встановлення факту належності їй трудової книжки в судовому порядку. В судовому засіданні заявниця [PERSON] заяву про встановлення факту належності трудової книжки підтримала. Представниця заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області Кілійник К.С. в судове засідання не з`явилася, проте надіслала на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без її участі. Також в додатково надісланих письмових поясненнях просила врахувати, що заявницею не надано доказів неможливості внесення виправлень до трудової книжки в адміністративному порядку. Крім цього, вказувала на те, що справа фактично стосується оспорювання страхового стажу, що вказує на наявність спору про право. Представник заінтересованої особи Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області в судове засідання не з`явився, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі представників заінтересованих осіб, оскільки матеріали містять всі необхідні відомості про обставини справи. Заслухавши пояснення заявниці [PERSON] , показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 10 липня 2024 року [PERSON] (виходячи з досягнення нею віку у 60 років та отримання необхідного страхового стажу) звернулася з заявою про призначення пенсії за віком до Пенсійного фонду України. Проте рішенням ГУ ПФУ у Харківській області від 17 липня 2024 року №143650009172 заявниці було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з не зарахуванням до страхового стажу періодів її роботи, зазначених у трудовій книжці, у зв`язку з наявністю розбіжностей щодо зазначення по батькові власниці трудової книжки (російською мовою) « [PERSON] » та по батькові заявниці у її паспорті « [PERSON] ». В той же час, факт належності [PERSON] правовстановлюючого документа підтверджується наступними доказами: - записами в трудовій книжці та паспорті заявниці, у яких прізвище, ім`я, та дата народження власниці вказаних документів повністю співпадають (а.с. 6, 10-11); - належним чином оформленими записами на титульній сторінці трудовій книжці [PERSON] про зміну її прізвища у зв`язку з укладенням шлюбів, оскільки у вказаних записах є посилання на реквізити (дату, номер) документів про укладення шлюбів, що співпадає з реквізитами свідоцтв про одруження заявниці (а.с. 10-11, 13, 15); - записами в трудовій книжці [PERSON] про її навчання до початку трудової діяльності у Дніпропетровському ПТУ з 01 вересня 1981 року до 01 вересня 1983 року, також міститься посилання на отриманий диплом про закінчення навчання № [NUMBER] , що узгоджується з записами диплому № [NUMBER] , виданому на ім`я заявниці (а.с. 10-11, 16); - наявністю в неї оригіналу трудової книжки; - іншими доказами в сукупності. З матеріалів справи вбачається, що усунення помилок правовстановлюючого документа в адміністративному порядку на час розгляду справи є неможливим. При цьому, суд не приймає до уваги посилання представниці ГУ ПФУ в Миколаївській області в цій частині на положення п.п 2.5, 2.7 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях», затвердженої постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (чинної на час заповнення трудової книжки), п.п. 2.6, 2.8 «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року №58, оскільки підприємство за останнім місцем роботи заявниці, яке б могло внести виправлення у трудову книжку Комбінат громадського харчування Дніпропетровської державної медичної академії, згідно відкритих даних, припинив свою діяльність (свідоцтво про державну реєстрацію визнане недійсним), а Державний архів Дніпропетровської області в Інформаційній довідці від 15 серпня 2024 року за №М-2324/0/217-24 повідомив заявницю про відсутність на зберіганні архіву документів комбінату, що унеможливлює внесення виправлень до трудової книжки вказаним архівом (а.с. 22). Що стосується доводів про те, що справа пов`язана з вирішенням спору про право, то суд виходить з наступного. З положень ч. 1 ст. 293 ЦПК України, п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 року (зі змінами) «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» вбачається, що окреме провадження\~ це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зокрема факти належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті (п. 5 ч. 2 ст. 293, п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). Відповідно до п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам підвідомчі справи про встановлення факту належності особі трудової книжки та інших документів про трудовий стаж. Визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спором є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 травня 2021 року у справі №523/19129/19 та від 17 листопада 2021 року у справі №214/1816/20. Таким чином, підставою стверджувати, що між сторонами (або заявницею та іншою особою) виник спір про право, є наявність між ними саме матеріально-правового спору або ж наявністю певних осіб, які перешкоджають заявниці у реалізації такого права. Разом з тим, у постанові Верховного Суду від 15 вересня 2021 року у справі №733/324/21 зазначено, що згідно постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів. Враховуючи вищезазначене, слід зробити висновок про те, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. У вказаній постанові Верховного Суду також зазначено, що звертаючись до суду з цією заявою, [PERSON] просив встановити факт належності йому правовстановлюючого документа, а саме трудової книжки, оскільки неправильне зазначення його імені у цьому документі перешкоджає зарахувати період навчання та період роботи до страхового стажу. Іншої можливості встановити факт належності йому трудової книжки немає. Залишаючи заяву [PERSON] без розгляду, суди неправильно розтлумачили зміст пункту 6 частини першої\~статті 315 ЦПК України\~і не звернули увагу на те, що законом прямо віднесено встановлення юридичного факту належності правовстановлюючих документів до справ окремого провадження (розділ IVЦПК України). Висновки судів про наявність у даному випадку спору про право необґрунтовані. За встановленого, оскільки єдиною підставою для відмови заявниці у призначенні пенсії є недоведення нею факту належності їй правовстановлюючого документа трудової книжки, між сторонами відсутній матеріально-правовий спір, що підлягає вирішенню в судовому порядку за окремими позовними вимогами заявниці до Пенсійного фонду України, [PERSON] звернулася до суду з заявою, яка законодавчо визначена до розгляду в порядку окремого провадження, а тому твердження про наявність спору про право не можуть бути прийняті судом до уваги. Зазначені обставини в своїй сукупності вказують на обґрунтованість заяви [PERSON] , яка підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved