Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

21 вересня 2023 року позивачі звернулися до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та визнання права власності на майно. Уточнивши позовні вимоги просили визнати недійсним договір дарування квартири від 08 вересня 2023 року, визнати спірну квартиру об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнати право власності на 1/2 частину квартири за померлим [PERSON] . Позов мотивовано тим, що позивачі є рідними братами та спадкоємцями за законом першої черги після померлого [INFO] батька [PERSON] . [PERSON] також є спадкоємцем першої черги, оскільки на момент смерті [PERSON] перебувала з ним у зареєстрованому шлюбі. 22 липня 2005 року, під час перебування у шлюбі, була придбана квартира [ADDRESS] , та зареєстрована на [PERSON] , тобто вказана квартира є спільною власністю [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] , до збігу шестимісячного терміну після відкриття спадщини, [PERSON] вчинила правочин-подарувала спільну квартиру своїй дочці [PERSON] , договір дарування був посвідчений нотаріально 08 вересня 2023 року, тобто до прийняття спадщини розпорядилася частиною спадкового майна без відома інших спадкоємців. Договір дарування квартири від 08 вересня 2023 року підлягає визнанню недійсним, оскільки укладений з порушенням, спірна квартира підлягає визнанню спільною власністю подружжя, а за спадкодавцем має бути визнане право власності на 1/2 частину згаданої квартири. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пославшись на обставини, якими позивачі обґрунтовують свої позовні вимоги. Повідомила, що укласти мирову угоду між сторонами не можливо, так як вони не знаходять спільної згоди щодо розподілу спадкового майна після смерті [PERSON] . Відповідачі в судовому засіданні заперечили проти задоволення позову, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана виключно за кошти матері [PERSON] , яка продала власну нерухомість, а кошти передала дочці для придбання нею квартири, при цьому квартира була оформлена на її ім`я. Відповідно [PERSON] немає жодного відношення до квартири, яку [PERSON] подарувала 08 вересня 2023 року своїй дочці [PERSON] . Ухвалою Світловодського міськрайонного суду від 22 вересня 2023 року на квартиру [ADDRESS] був накладений арешт(а.с.27-28). Ухвалою судді від 05 жовтня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено справу до підготовчого розгляду. 24 листопада 2023 року в зв`язку із зміною складу суду, цивільну справу за позовом [PERSON] та [PERSON] було прийнято до свого провадження новоутвореним складом суду(а.с.66). Ухвалою суду від 08 лютого 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. Суд, з`ясувавши обставини справи дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Із свідоцтв про народження вбачається, що батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). Відповідно до актового запису про шлюб №19 від 14 лютого 2004 року, [PERSON] , [INFO] одружився з [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Згідно договору купівлі-продажу від 22 липня 2005 року, [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] . При укладенні даного договору [PERSON] надав згоду дружині [PERSON] , з якою перебував у шлюбі, на придбання згаданої квартири, вказана згода на придбання квартири була посвідчена нотаріально, що підтверджується відповідною заявою, зареєстрованою у реєстрі за №2292 (а.с.19-20, 70, 87). 22 липня 2005 року [PERSON] та [PERSON] під час укладення договору купівлі-продажу від 22 липня 2005 року повідомили приватного нотаріуса, який посвідчував вказану угоду, про те, що їм відомі наслідки статей 60, 65, 74 Сімейного кодексу, що підтверджується відповідною спільною заявою подружжя(а.с.88). [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть(а.с.16). 08 вересня 2023 року [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 08 вересня 2023 року(а.с.90). Відповідачами у справі були надані до суду матеріали на підтвердження того, що гроші на придбання спірної квартири [PERSON] надала її мати [PERSON] , яка померла [INFO] , яка в свою чергу продала власну нерухомість в селищі Павлиш колишнього Онуфріївського району. Згідно розписки [PERSON] отримала від [PERSON] 2800 доларів та 50590 гривень за подаровану йому хату по [ADDRESS] (55, 56, 59). Згідно ст.60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.65 Сімейного кодексу України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Згідно статті 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.215, 216 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. [PERSON] на момент придбання спірної квартири перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , тобто у розумінні положень ст.60 СК України, подружжя набуло у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS] . З`ясувавши обставини справи, заслухавши учасників судового розгляду, суд приходить до висновку, що розпорядження квартирою [ADDRESS] , після смерті [PERSON] повинно відбуватися з дотриманням вимог ст.60, 65 Сімейного кодексу України та ст. 1261 Цивільного кодексу України. Таким чином, в судовому засіданні з достовірністю встановлено, що вимоги позивачів про визнання недійсним договору дарування та визнання квартири [ADDRESS] об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , який помер [INFO] , підлягають задоволенню. Разом тим, позовна вимога про визнання права власності на 1/2 частину квартири за померлим [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки позивачами невірно обрано спосіб захисту. Положення ч.1 ст.4 ЦПК України чітко визначають, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на викладене, судом не може бути визнано право власності за особою яка померла, до того ж, якщо це питання ініційоване спадкоємцями та в інтересах померлої особи, а тому підстав для задоволення даної позовної вимоги немає. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки сторони в судовому засіданні не ініціювали питання розподілу судових витрат, тому дане питання судом не вирішувалось. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed