Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Позивач [PERSON] , звертаючись з позовом до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, просить стягнути з відповідача на її користь суму середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 15 070,12 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що позивач [PERSON] проходила службу на посаді діловода відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП, цивільний персонал. Наказом Департаменту патрульної поліції по Відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополя від 24.05.2022 року № 799 о/с позивача було звільнено з посади відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Постановою Київського апеляційного суду від 04.01.2023 року у справі № 755/119/23 рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23.08.2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким визнано незаконним та скасовано Наказ Департаменту патрульної поліції НПУ № 799 о/с від 24.05.2022 року «Про звільнення [PERSON] за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України» та поновлено [PERSON] на посаді діловода Відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі ДПП з 24.05.2022 року. Наказом ДПП НПУ від 29.12.2023 року № 1796 о/с позивача було поновлено на посаді діловода з 25.05.2022 року та Наказом ДПП НПУ від 29.12.2023 року № 1799 о/с відповідно до ст. 38 КЗпП України позивача звільнено з роботи з 29.12.2023 року з виплатою грошової компенсації за 38 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (за робочий рік 25.05.2022 до 24.05.2023 роки - 24 дні, за період роботи з 25.05.2023 до 29.12.2023 роки - 14 днів) та з виплатою грошової компенсації за 10 діб соціальної додаткової оплачуваної відпустки як працівнику, який має дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства АІ групи (як одинокій матері) за 2023 рік, встановивши премію за грудень 2023 року 0,00%. Згідно розрахункового листа за січень 2024 року відповідачем нараховано та виплачено: посадовий оклад, вислугу, високі досягнення, компенсацію за 38 днів невикористаної відпустки, в загальній сумі 20 350,86 грн. (з урахуванням всіх утримань 16 382,45 грн.). Вказані кошти надійшли на картковий рахунок позивача 25.01.2024 року, в той час як позивача звільнено з посади 29.12.2023 року. Таким чином, оскільки відповідач не виконано вимог трудового законодавства щодо вчасної виплати всіх належних позивачу при звільненні сум у передбачені ст. 116 КЗпП України строки, позивач вважає, що з відповідачем у порядку ст. 117 КЗпП України підлягають до стягнення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29.12.2023 року по 25.01.2024 року (26 днів) у розмірі 15 070,12 грн., з урахуванням встановленого постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2023 року середнього заробітку на час звільнення - 579,62 грн. (579,62 грн.*26 днів), що є предметом позовних вимог. 06 вересня 2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа: Первинна професійна спілка «Правозахисники країни», про стягнення невиплачених належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Павлюк А.О. скористалась процесуальним правом подачі письмового відзиву на позовну заяву, відповідно до якого представник проти позову заперечила в повному обсязі, просить в позові відмовити, додатково зазначила, що Департамент патрульної поліції Національної поліції України є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, фінансується за рахунок коштів державного бюджету. Позивача було поновлено на роботі та звільнено з роботи 29 грудня 2023 року, тобто у день, коли органами Казначейства не проводились платежі за видатками розпорядників та одержувачів коштів із рахунків реєстраційних та спеціальних реєстраційних розпорядників бюджетних коштів, тобто невиплата коштів у даному випадку не носить свавільний характер, а пов`язана із діями органів казначейства. Крім того, представником зауваженно, що позивачем здійснено невірне нарахування заявлених коштів, вказуючи на невірний розрахунок розміру середнього заробітку та щодо кількості днів нарахування. Представник третьої особи Первинної професійної спілки «Правозахисники країни» не скористався процесуальним правом подачі письмових заяв по суті позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов`язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. У відповідності до частини 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України, однією з підстав для припинення трудового договору є його розірвання з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Відповідно до ч. 4 ст. 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Судом встановлено, що Наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 24.05.2022 року № 799 о/с відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України звільнено [PERSON] , діловода, з 24 травня 2022 року, з виплатою грошової компенсації за 15 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 09.10.2021 року по 24.05.2022 року та за 10 календарних днів додаткової оплачуваної відпуски як працівнику, який має дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства АІ групи (як одинокій матері та матері, яка має двох або більше дітей віком до 15 років), за робочий рік з 09.10.2021 року до 08.10.2022 рік (за підставою - одинока мати), установивши щомісячну премію за травень 2022 року у розмірі 0,00 відсотків. (а.с. 9) Постановою Київського апеляційного суду від 04.12.2023 року у справі № 755/119/23, рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Визнано незаконним та скасовано наказ Департаменту патрульної поліції Національної поліції України № 799 о/с від 24 травня 2022 року про звільнення [PERSON] за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Поновлено [PERSON] на посаді діловода Відділу патрульної поліції в Автономній Республіці Крим та м. Севастополі Департаменту патрульної поліції з 24 травня 2022 року. Стягнуто з Департаменту патрульної поліції Національної поліції України (код ЄДРПОУ 40108646) на користь [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 231 264,39 грн., вказана сума визначена без вирахування податків та обов`язкових платежів. (а.с.12-32) Наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 29.12.2023 року № 1796 о/с на виконання постанови Київського апеляційного суду від 04.12.2023 року у справі № 755/119/23 скасовано пункт наказу ДПП від 24.05.2022 року № 799 о/с в частині звільнення відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України [PERSON] , діловода відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі, з 24 травня 2022 року та поновлено на посаді діловода відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі з 25 травня 2022 року. (а.с. 35) Наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 29.12.2023 року № 1799 о/с відповідно до ст. 38 КЗпП України звільнено [PERSON] , діловода відділу патрульної поліції в АР Крим та м. Севастополі, з 29 грудня 2023 року з виплатою грошової компенсації за 38 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки (за робочий рік з 25.05.2022 до 24.05.2023 роки - 24 дні, за період роботи з 25.05.2023 до 29.12.2023 роки - 14 днів) та з виплатою грошової компенсації за 10 діб соціальної додаткової оплачуваної відпустки як працівнику, який має дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи АІ (як одинокій матері) за 2023 рік, встановивши премію за грудень 2023 року у розмірі 0,00%. (а.с. 36) Згідно виписки по особовому рахунку, складеній АТ КБ «ПриватБанк» від 19.02.2024 року, Департаментом патрульної поліції Національної поліції України перераховано [PERSON] належні при звільненні виплати у розмірі 16 382,45 грн. - 25.01.2024 року. (а.с. 10,11) Згідно розрахункового листа за січень 2024 року Департаментом патрульної поліції Національної поліції України нараховано та виплачено: посадовий оклад, вислугу, високі досягнення, компенсацію за 38 днів невикористаної відпустки, в загальній сумі 20 350,86 грн. (з урахуванням всіх утримань 16 382,45 грн.). (а.с. 34) Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Право на працю, закріплене у статті 43 Конституції України, включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону № 108/95-ВР, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону № 108/95-ВР, за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Частиною першою статті 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. За вимогами ст. 116 КЗпП Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст. 117 Кодексу законів про працю України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статті 116, 117 Кодексу законів про працю України структурно віднесені до розд. VII «Оплата праці» указаного Кодексу. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не відноситься до неустойки та не є санкцією за невиконання грошового зобов`язання. Це компенсаційна виплата за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Таким чином, аналiз наведених норм матерiального права дає пiдстави для висновку, що передбачений частиною 1 статтi 117 Кодексу законів про працю України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробiтку за час затримки розрахунку при звiльненнi настає за умови невиплати з його вини належних звiльненому працiвниковi сум у строки, зазначенi в статтi 116 Кодексу законів про працю України, при цьому визначальними є такi юридично значимi обставини, як невиплата належних працiвниковi сум при звiльненнi та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця. Висновок щодо можливості зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15 (провадження № 14-623цс18), яка відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Отже, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18) дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Подібні висновки також викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 711/4010/13-ц (провадження № 14-429цс19). Так, відповідно до Регламенту роботи органів Державної казначейської служби України у період завершення бюджетного 2023 року та початку 2024 року, затвердженого наказом Казначейства від 27.11.2023 № 299, останнім днем проведення платежів за видатками клієнтів органів Казначейства в бюджетному 2023 році є 27 грудня 2023 року. 27 грудня 2023 року до 17.30 завершується прийняття електронних документів клієнтів із системи дистанційного обслуговування «Клієнт-казначейства - Казначейство» (далі - СДО) до облікових систем АС «Є-Казна Доходи», АС «Є-Казна». У період з 30 грудня 2023 року по 01 січня 2024 року прийняття органами Казначейства електронних документів від клієнтів через СДО не здійснюється. Клієнтська частина СДО у зазначений період працює у штатному режимі (доступний перегляд інформації, друк виписок, функції формування та візування документів). Починаючи з 02 січня 2024 року органи Казначейства працюють у звичайному режимі. З матеріалів справи вбачається, що відповідач Департамент патрульної поліції Національної поліції України є міжрегіональним територіальним органом Національної поліції, фінансується за рахунок коштів державного бюджету, касовим виконанням якого відає Державна казначейська служба України. Відповідно до Регламенту роботи органів Державної казначейської служби України у період завершення бюджетного 2023 року та початку 2024 року, затвердженого наказом Казначейства від 27.11.2023 № 299, останнім днем проведення платежів за видатками клієнтів органів Казначейства в бюджетному 2023 році є 27 грудня 2023 року, а позивача звільнено з роботи Наказом Департаменту патрульної поліції НП України від 29 грудня 2023 року № 1799 о/с - з 29 грудня 2023 року, тобто в період зупинення Казначейством здійснення видатків бюджетних коштів, що є виключенням вини відповідача у фактичній виплаті позивачеві всіх передбачених трудовим законодавством виплат у день звільнення, тому суд вважає, що заявлена позивачем сума компенсації не відповідає критеріям справедливості, добросовісності та розумності. За вищенаведених обставин суд вважає за можливе та необхідне зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача, до 6 000,00 грн., вважаючи такий розмір цілком достатнім для компенсації працівнику майнових втрат, яких вона зазнала внаслідок несвоєчасного здійснення розрахунку з боку роботодавця, беручи також до уваги те, що стягнення середнього заробітку у такому розмірі є пропорційним наслідкам правопорушення, зважаючи, зокрема, на те, що відповідачем фактично проведено всі належні при звільненні виплати 25.01.2024 року, тобто у перший місяць фінансового року. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Департаменту патрульної поліції Національної поліції України, третя особа: Первинна професійна спілка «Правозахисники країни», про стягнення невиплачених належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України підлягає до часткового задоволення. В порядку ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, з урахуванням часткового задоволення позову та звільнення позивача від сплати судового збору з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 482,23 грн.

Outcome: partial