Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника у квітні 2023 року звернулася до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить: визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS] ; визнати за позивачем в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на 1/2 частину вказаної квартири [ADDRESS] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1760, видане 07.10.2016. У обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 19.08.1977 між нею [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. 31 жовтня 1996 року [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] . За взаємною згодою договір купівлі-продажу на квартиру було оформлено на [PERSON] 08 січня 1998 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбупозивачем [PERSON] та [PERSON] досягнуто усної домовленості, що останній продовжить користуватися та буде проживати у вказаній квартирі. Згодом зазначена квартира повинна перейти у спадок спільній дочці [PERSON] . Проте, 02 серпня 2022 року позивач випадково дізналася, що [PERSON] помер [INFO] , а спільну квартиру заповів відповідачу [PERSON] , у той час як позивач [PERSON] є власником 1/2 частини згаданої квартири. Тому на думку позивача, [PERSON] не мав права заповідати цілу квартиру, що є спільним майном подружжя, а приватний нотаріус КМНО Кравченко О.В. 07.10.2016 неправомірно видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цілу квартиру. 25 травня 2023 року за вказаним вище позовом відкрито провадження по справі. 07 липня 2023 року відповідач через свого представника подала відзив на позов, в якому в його задоволенні просила відмовити у повному обсязі у зв`язку з наступним. Позивач стверджує, що спірна квартира була придбана нею та [PERSON] за спільні кошти і у подальшому за усною домовленістю повинна залишитися спільній дочці, однак на підтвердження зазначеного не надає жодних доказів. До смерті [PERSON] його доглядом та утриманням займалася виключно відповідач. Ні позивач, ні її донька жодного разу не навідувалися до квартири [PERSON] . Останній ніколи не спілкувався зі своєю сім`єю, тим паче не повідомляв, що має намір залишити свою квартиру дочці. На підтвердження чому 28.08.2015 склав заповіт на відповідача. Після смерті [PERSON] організацією його поховання також займалася відповідач. Окрім того, сплачувала за квартиру комунальні послуги та поліпшила її стан за рахунок ремонту. Тому відповідач уважає, що вона добросовісно набула у спадок квартиру за адресою: [ADDRESS] . Окрім того, у вказаному вище відзиві відповідач просила застосувати строки позовної давності у зв`язку з тим, що шлюб позивача з [PERSON] було розірвано ще у 1998 році, отже, на її думку, строк позовної давності належить обчислювати від дня, коли один із подружжя дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Такою датою є 08 січня 1998 року, тобто дата видачі свідоцтва про розірвання шлюбу. Проте, позивач звернулася з позовом до суду аж понад 25 років з моменту розірвання шлюбу. Позивача та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі з підстав, що вказані у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнавали та просили відмовити у їх задоволенні з підстав, що вказані у відзиві. Також наполягали на застосування строків позовної давності. Третя особа у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином, доказів поважності неявки не надав. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Суд установив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 19 серпня 1977 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис за № 3754, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] 31 жовтня 1996 року придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] загальною площею 21,1 кв.м. Договір купівлі-продажу на квартиру було оформлено на [PERSON] 08 січня 1998 року шлюб між сторонами було розірвано, про що зроблений запис за № 10, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . 28 серпня 2015 року [PERSON] склав заповіт за реєстровим № 1430, відповідно якого заповів відповідачу[PERSON] все своє майно, у тому числіквартиру за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть № 614206. 07 жовтня 2016 року Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О.В. на підставі заповіту від 28.08.2015 видав на ім`я відповідача [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 1760 на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені норми, у цій справі щодо позовної вимоги про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме Кодекс про шлюб та сім`ю України (КпШС України) та Закон України «Про власність». Статтею 16 Закону України «Про власність», який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про власність», майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відповідно до ст. 22 КпШС України, який був чинним до 01 січня 2004 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно зі статтею 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (ч. 1 ст. 29 КпШС України). Конструкція норм ст. 28, 29 КпШС України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. У судовому засіданні відповідач [PERSON] у якості свідка зазначила, що до смерті [PERSON] його доглядом та утриманням займалася виключно вона. Ні позивач, ні її донька жодного разу не навідувалися до квартири [PERSON] . Останній ніколи не спілкувався зі своєю сім`єю, не повідомляв, що має намір залишити свою квартиру дочці. Організацією його поховання також займалася відповідач. Окрім того, сплачувала за квартиру комунальні послуги та поліпшила її стан за рахунок ремонту. У судовому засіданні свідки [PERSON] , яка є сусідом по спірній квартирі, а також чоловік відповідача [PERSON] також повідомили суду, що жодного разу ні позивача, ні її доньку не бачили у спірній квартирі. Доглядом за її власником займалася відповідач, яка є сусідом по квартирі. Свідок [PERSON] , яка є донькою позивача та [PERSON] , у судовому засіданні зазначила, що з батьком у неї були нормальні відносини, у тому числі і після розірвання шлюбу батьків. Проте згодом через зловживання [PERSON] спиртних напоїв відносини між ними почали погіршуватися, що призвело до остаточного припинення спілкування у 2014 році. Про смерть батька дізналася зі слів сусідів у 2022 році. Позивач [PERSON] у судовому засіданні в якості свідка зазначила, що завжди вважала спірну квартиру своєю спільною сумісною з колишнім чоловіком [PERSON] власністю. Після розлучення з останнім домовилися, що він буде проживати та доглядати за спільною квартирою. Через зловживання останнім спиртними напоями не спілкувалися. Про смерть [PERSON] і те, що він неправомірно передав у спадок цілу квартиру, а не тільки свою 1/2 частину, позивач дізналася від доньки у 2022 році. Верховний Суд у своїй Постанові від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 вказав, що той із подружжя, який порушує питання про спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено, що спірне нерухоме майно набуто [PERSON] у власність за час перебування у шлюбі з позивачем [PERSON] . Натомість, під час розгляду справи відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що квартира за адресою: [ADDRESS] , була набута виключно [PERSON] за його особисті кошти. Відтак, суд уважає, що згадана квартира була спільним сумісним майном позивача та [PERSON] на період їхнього шлюбу. Разом з тим, під час розгляду справи відповідач та її представник просили про застосування строків позовної давності. За правилами статей 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Вказаний висновок щодо строку позовної давності наведено в постанові Верховного Суду від 22 жовтня 2020 року у справі № 457/462/16-ц (провадження № 61-21807св19). Значення позовної давності полягає в тому, що цей інститут забезпечує визначеність та стабільність цивільних правовідносин. Він дисциплінує учасників цивільного обігу, стимулює їх до активності у здійсненні належних їм прав, зміцнює договірну дисципліну. Згідно зі ст. 76 ЦК УРСР, в редакції чинній на час розірвання шлюбу між сторонами у справі, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Частиною 3 ст. 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі ст. 11 КпШС України, у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 345/2962/14 у Постанові від 28 грудня 2020 року зазначив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат (аналогічний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц, від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20, від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21). Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають враховувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Вказана позиція неодноразово висловлювалась Верховним Судом у постановах від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19). З огляду на зазначене вище, суд уважає помилковим висновок відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності на звернення до суду за захистом свого порушеного майнового права, оскільки у матеріалах справи відсутні докази щодо заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям. Вказане не може свідчити про порушення права позивача і вказувати на початок перебігу позовної давності. Отже, враховуючи, що спірне майно було набуте (придбане) у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі, а презумпцію спільності права власності подружжя на квартиру відповідач не спростувала під час розгляду справи, суд уважає спірну квартиру об`єктом спільної сумісної власності подружжя, тому за позивачем підлягає визнанню право власності по 1/2 частину вказаного нерухомого майна. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1760, видане 07.10.2016, суд убачає правильним у вказаній частині позовну вимогу задовольнити частково з огляду на таке. Чинне цивільне законодавство у випадку виявлення неправильності у видачі нотаріусом свідоцтв про право на спадщину передбачає два способи судового захисту прав заінтересованих осіб. Так, порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано ст. 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину передбачено ст. 1300 ЦК України. Так, за згодою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, нотаріус за місцем відкриття спадщини може внести зміни до свідоцтва про право на спадщину. У разі настання підстав для внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за заповітом не обумовлюється, що зміни до нього повинні вноситись внаслідок визнання попереднього свідоцтва недійсним. У такому випадку нотаріус повинен вилучити у спадкоємців раніше видані свідоцтва та замість них видати нові, з актуальною інформацією. За таких обставин, передбачений ст. 1300 ЦК України порядок внесення змін до свідоцтва про право на спадщину є самостійним способом захисту прав спадкоємців. З огляду на встановлені судом обставини, зокрема щодо того, що померлий [PERSON] був власником лише 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , з метою ефективного захисту прав позивача, суд уважає правильним внести зміни до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1760, видане 07.10.2016, видавник: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко Олексій Володимирович, на ім`я [PERSON] щодо спадкування квартири [ADDRESS] , шляхом зміни розміру успадкованої частки зазначеного майна до 1/2 частини. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України, суд уважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір у розмірі 14 493,60 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial