Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

В липні 2024 року уповноважений адвокат Зачепіло Зоряна Ярославівна, яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з заявою, заінтересовані особи: [PERSON] , [PERSON] про встановлення факту перебування на утриманні трьох дітей віком до 18 років, посилаючись на наступні обставини. 18.10.2000 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у відділі ДРАГС Білоцерківського МРУЮ Київської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №1008. Від цього шлюбу в них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження. 08.11.2016 року за рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/11466/16-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 28.11.2017 року суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області Дмитренко А.М., розглянувши справу №357/13614/17, ухвалив рішення стягнути з [PERSON] , [INFO] , аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08.11.2017 року до досягнення дітьми повноліття. 29.01.2018 року на підставі вищезазначеного судового наказу №2- н/357/1780/17 від 28.11.2017 року державним виконавцем БЦ ВДВС у Білоцерківському районі Київської області ЦМУМЮ (м. Київ) було відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів №113269, виданого Міністерством юстиції України Білоцерківським відділом державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30.05.2024 року, станом на 01.05.2024 року згідно матеріалів виконавчого провадження заборгованість по сплаті аліментів відсутня. 15.06.2021 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб, актовий номер №735. [INFO] в них народився син - [PERSON] . Згідно заяви [PERSON] - [PERSON] проживає разом із нею та сином, однією сім`єю, піклується про нього, бере активну участь у житті дитини, матеріально забезпечує, займається вихованням, сприяє фізичному та духовному розвитку та має стійкий емоційний зв`язок із сином. Встановлення факту перебування на утриманні в [PERSON] трьох дітей віком до 18 років, а саме: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , має для нього юридичне значення, оскільки необхідне для подальшого отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Просила суд встановити факт перебування на утриманні [PERSON] , [INFO] , трьох дітей віком до 18 років, а саме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с. 1-5). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.07.2024 року, головуючим суддею визначено Орєхова О.І. ( а. с. 28 ) та матеріали передані для розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 187 ЦПК України за відсутності підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження суд відкриває провадження у справі протягом п`яти днів з дня надходження позовної заяви або заяви про усунення недоліків, поданої в порядку, передбаченому статтею 185 цього Кодексу. Ухвалою судді від 12.07.2024 року постановлено прийняти заяву до розгляду та відкрито провадження у вищевказаній справі. Постановлено провести розгляд справи за правилами окремого провадження, залучити до участі у справі в якості третьої особи [INFO] та призначено засідання у справі на 06.09.2024 року. ( а. с. 33-34 ). 06.09.2024 року справа була знята зі складу у зв`язку з оголошенням повітряної тривоги та відкладена до 17.10.2024 року ( а. с. ). В судове засідання 17.10.2024 року заявник [PERSON] та його представник не з`явилися. 08.10.2024 року судом за вх. № 51909 отримано заяву представника заявника - адвоката Зачепіло Зоряни Ярославівни, в якій остання просила судове засідання провести без участі заявника [PERSON] , заявлені позовні вимоги задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 68-69). Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання 17.10.2024 року не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином шляхом направлення судової повістки поштовим відправленням з рекомендованим повідомленням про вручення за місцем її реєстрації, проте відомості про отримання судової повістки до суду не повернулись. Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Верховний Суд неодноразово зазначав, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 року у справі № 24/260-23/52-б ). Окрім цього, заінтресована особа [PERSON] обізнана проте, яка справа слухається Білоцерківським міськрайонним судом, оскільки ухвалу про відкриття провадження та заяву з додатками отримала особисто, що підтверджується її особистим підписом в рекомендованому повідомленні про вручення (а.с. 46), тому суд приходить до висновку, що вона була належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, враховуючи вищевикладені позиції у постанові Великої палати Верховного Суду від 25.04.2018 року у справі № 800/547/17. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Також, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 04 жовтня 2001 року у справі «Тойшлер проти Германії» (Тeuschler v. Germany) наголосив на тому, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (справа «Олександр Шевченко проти України» 26 квітня 2007 року, справа «Трух проти України» від 14 жовтня 2003 року). ЄСПЛ у своїх рішеннях у справах «Осман проти Сполученого Королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року зазначив, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду, за своєю природою, потребує регулювання з боку держави. Відповідно до пунктів другого та шостого частини другої статті 43, частини першої статті 44 ЦПК України, учасники справи та їх представники зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи, виконувати процесуальні дії встановлені судом та добросовісно користуватися своїми процесуальним правами. Витративши значні ресурси, Україна створила інформаційне поле, де зацікавлена особа легко знайде інформацію про судову справу. Функціонує Єдиний державний реєстр судових рішень. На сайті судової влади доступні персоналізовані відомості про автоматичний розподіл справ та розклад засідань. Працює підсистема "Електронний кабінет" ЄСІТС. Все безкоштовно і доступно ( ухвала Верховного Суду від 17 листопада 2022 року у справі № 560/5541/20). Заінтересована особа [PERSON] в судове засідання 17.10.2024 року не з`явилась. 02.10.2024 року судом за вх. № 50842 отримано заяву [PERSON] , в якій остання просила судове засідання 17.10.2024 року провести без її участі, заявлені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує (а.с. 66-67). Заінтересована особа [INFO] в судове засідання 17.10.2024 року свого представника не направила, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені належним чином, про що в матеріалах справи свідчить наявне поштове повідомлення про вручення (а.с.64). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. В свою чергу, представник заявника та заінтересована особа [PERSON] скористувалися вимогами ч. 3 ст. 211 ЦПК України. Інших заяв та клопотань з боку учасників справи на адресу суду не надходило. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість проведення судового засідання за відсутністю заявника та заінтересованої особи, оскільки наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та прийняття законного і обґрунтованого рішення. Такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду при розгляді справи № 361/8331/18 від 1 жовтня 2020 року. В зазначеній постанові Верховний Суд виходив з такого: «якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, або інших учасників судового процесу, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні». Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 3 статті 294 ЦПК України встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Пунктами 1-9 частини 1 статті 315 ЦПК України визначено факти, справи про встановлення яких розглядаються судом, зокрема, пунктом 2 ч.1.ст.315 цього Кодексу - 2) перебування фізичної особи на утриманні. Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право. Постановою Пленуму Верховного суду України за №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Так, у порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, так як метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення, і мати безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23) зазначено, що «справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Заінтересована особа [PERSON] , звертаючись до суду з заявою, не заперечувала проти задоволення заяви заявника, заінтересовані особи [PERSON] та [INFO] жодних заяв до суду не надали, то встановлення вищевказаного факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Заявник [PERSON] звернувся з вищевказаною заявою до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у відповідності до вимог ст. 316 ЦПК України, за місцем проживання останнього: [ADDRESS] . Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що заявник [PERSON] з 18.10.2000 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу має двох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про народження (а.с.12,13) 08.11.2016 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 18-19). Судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28.11.2017 року по цивільній справі №357/13614/17 за заявою [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення аліментів з [PERSON] , [INFO] , стягнуто аліменти на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання сина [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08.11.2017 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.16). Даний судовий наказ з 24.01.2018 року перебуває на примусовому виконанні у Білоцерківському відділі державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №1 13269, виданого старшим виконавцем Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пилипенко Т.В. від 30.05.2024 року, станом на 01.05.2024 року згідно матеріалів виконавчого провадження заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с. 10-11). 15.06.2021 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , Оболонським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб, актовий номер № 735, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.06.2021 року (а.с. 15). Від даного шлюбу вони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 14), що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про народження Серії [NUMBER] (а.с. 14). Просив встановити факт перебування на утриманні [PERSON] , [INFO] , трьох дітей віком до 18 років, асаме: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Обгрунтовуючи мету звернення до суду заявник [PERSON] зазначив, що встановлення факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років необхідне йому для подальшого отримання відстрочки від призову під час мобілізації на підставі абзацу 3 частини 1 статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Відповідно до ст. 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканості покладаються на Збройні Сили України. Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (ст. 65 Конституції України). Указом Президента України за №64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, в Україні із 24 лютого 2022 року введено воєнний стан, який також передбачає здійснення заходів із призову громадян на військову службу. У відповідності до абзацу 3 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військово-зобов`язані: жінки та чоловіки, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. Відповідно до п. 3 додатку №5 Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Українивід 16 травня 2024 р. № 560 для категорії осіб, які мають право на відстрочку відповідно до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", частини 1 пункту 3 (жінок та чоловіків, на утриманні яких перебувають троє і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці) документами, що підтверджують право на відстрочку, є: свідоцтво про народження дітей (трьох і більше) із зазначенням батьківства військовозобов`язаного та один із документів: свідоцтво про реєстрацію шлюбу з матір`ю (батьком) дітей (трьох і більше) або рішення суду про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з батьком (матір`ю), або рішення органу опіки і піклування про визначення місця проживання з тим із батьків, який є військовозобов`язаним, або письмовий договір між батьками про те, з ким будуть проживати діти та участь другого з батьків у їх вихованні, або рішення суду про встановлення факту перебування дитини на утриманні військовозобов`язаного відповідно до положень статті 315 Цивільного процесуального кодексу України, а також договір про сплату аліментів на дитину. Таким чином, законодавець визначив в абзаці 3 ч. 1 вказаного Закону, гарантований захист трьох і більше дітей віком до 18 років, які утримуються військовозобов`язаними жінками та чоловіками. Визначальним фактором у цьому випадку є утримання трьох і більше дітей. У відповідності 315 - 318 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів перебування на утриманні, якщо вони мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення особистих немайнових чи майнових прав. Правовідносини «утримання дітей», є предметом регулювання Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно ч. 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 2, 5 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Отже, чинним законодавством передбачено саме обов`язок батьків утримувати своїх дітей. За змістом ст.181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Якщо місце проживання чи перебування батьків невідоме, або вони ухиляються від сплати аліментів, або не мають можливості утримувати дитину, дитині призначається тимчасова державна допомога з урахуванням матеріального стану сім`ї, у якій виховується дитина, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виплата тимчасової державної допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Стаття 188 СК України передбачає, що батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби. Батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Якщо дитина перестала отримувати дохід або її дохід зменшився, заінтересована особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів. Стаття 196 СК України регулює питання відповідальності за прострочення сплати аліментів, оплати додаткових витрат на дитину. У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст.164 КК України. Саттею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно вимог ст. 12 вказаного Закону виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 вказаного Закону, кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Отже, аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків. При цьому, поняття «утримання» законодавчо не визначено і його встановлення покладається на розсуд суду, який з урахуванням принципів належності та достатності доказів, наданих заявником та підтверджених заінтересованими особами, уповноважений встановити такий факт. Подібне поняття використовується у Законі України «Про пенсійне забезпечення», але стосується членів сім`ї померлого. Так, стаття 38 вказаного Закону визначає поняття «утриманці»: члени сім`ї померлого вважаються такими, що були на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Повне утримання означає відсутність у члена сім`ї інших джерел доходів, окрім допомоги. Якщо крім допомоги, що надавалася, особа мала інші джерела доходів, то необхідно встановити, чи була допомога годувальника постійним і основним джерелом засобів до існування. Постійний характер допомоги означає, що вона була не одноразовою, а надавалася систематично, протягом певного періоду часу і що особа виконувала обов`язок щодо утримання цього члена сім`ї. Основне значення допомоги необхідно з`ясовувати шляхом порівняння розміру допомоги з боку особи та інших доходів. Вирішення питання залежить від співвідношення розмірів допомоги та інших одержуваних доходів. Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 22 травня 2019 року у справі № 520/6518/17 (провадження № 61-29713св18). У ході дослідження матеріалів справи встановлено, що заявник [PERSON] дійсно є біологічним батьком дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Неповнолітні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , поживають окремо від заявника разом зі своєю матір`ю [PERSON] . З заявника на користь [PERSON] , [INFO] , на утримання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , судовим наказом Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 29.01.2018 року стягнуто аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку/доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 08.11.2017 року до досягнення дітьми повноліття (а.с.16). Зазначений судовий наказ пред`явлено до примусового виконання. З наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості зі сплати аліментів №113269 виданого старшим виконавцем Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Пилипенко Т.В. від 30.05.2024 року вбачається, що станом на 01.05.2024 року заборгованість по сплаті аліментів відсутня (а.с. 10-11). Проте, суд вважає, що факт сплати заявником аліментів сам по собі не свідчить про повноту визначення чи перебувають діти на його утриманні, оскільки саме по собі виконання обов`язку щодо сплати аліментів у примусовому порядку не свідчить про те, що заявник повністю утримує своїх двох дітей від попереднього шлюбу, оскільки обов`язок щодо утримання дитини у рівній мірі покладений як на батька так і на матір. До того ж, заявником не доведено, що окрім виконання аліментного обов`язку, також здійснює якісь фактичні дії щодо їх утримання, а також, що вказана допомога, є для дітей постійним і основним джерелом засобів до існування. Окрім цього, законом не заборонено заявнику добровільно утримувати неповнолітніх дітей дружини від першого шлюбу, дбати про їх всебічний розвиток, забезпечувати повсякденні побутові потреби, навчання, піклуватися про їх духовний та фізичний стан, проте таке право заявника не породжує юридичного значення за наслідками встановлення факту, про який він просить. Крім того, судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених доказів, що заявник є батьком вищевказаних дітей ( трьох ), тому суд звертає увагу, що додатково встановлювати факт утримання заявником його дітей не потрібно, оскільки це вже визначено законом. Стосовно заяви нинішньої дружини [PERSON] , на яку посилався заявник, що вона, заявник та син проживають однією сім`єю, заявник піклується про сина, бере активну участь у житті дитини, матеріально забезпечує, займається вихованням, сприяє фізичному та духовному розвитку та має стійкий емоційний зв`язок із сином, то з цього приводу суд зазначає, що вказані пояснення оцінються судом кретично, оскільки дружина заявника [PERSON] є зацікавленою особою у цій справі. В свою чергу, суд звретає увагу, що з боку заявника не надано доказів того, що останній дійсно працевлаштований та отримує дохід у розмірі, достатньому для забезпечення своїх особистих потреб, потреб дружини та відповідно дитини. Не надано з боку заявника і будь-яких доказів тому, що його нинішня дружина [PERSON] не працює та відповідно не отримує доходу, що свою чергу свідчить про перебування її та дитини на утриманні заявника. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, суд оцінюючи надані заявником докази з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність цих доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, суд дійшов висновку, що у заявника відсутні підстави для встановлення судом юридичного факту перебування на його утриманні трьох дітей віком до 18 років, а тому заява не підлягає задоволенню. У відповідності до ч. 7 ст. 294 ЦПК України судові витрати понесені заявником на сплату судового збору в сумі 605,60 грн. не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed