Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до ДП «Завод 410 ЦА», в якому просить суд - стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 258 596,26 грн; - стягнути з стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» на користь [PERSON] вихідну допомогу у розмірі 81 822,18 грн; - стягнути з стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 162 404,63 грн; - стягнути з стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 2 442,27 грн. В обґрунтування позовних вимог вказує, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах із ДП «Завод 410 ЦА» з 04 червня 2020 року по 10 вересня 2023 року. За період перебування у трудових відносинах, відповідачем було нараховано, але не виплачено позивачу заробітну плату за період з травня 2022 року по вересень 2023 року. Відповідно до відомостей трудової книжки позивача він звільнений 10 вересня 2023 року за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю згідно ч.3 ст.38 КЗПП України відповідно до наказу № 705/о від 08 вересня 2023 року. Згідно довідки №1.4-1673 від 25 вересня 2023 року, відповідач підтвердив, що станом на день її видання заборгованість ДП «Завод 410 ЦА» перед позивачем становить 258596,26 грн. Враховуючи, що зобов`язання з виплати нарахованої заробітної плати не виконані, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість із заробітної плати в сумі 258596,26 грн. Крім того, враховуючи те, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки в розрахунку за період з 11.09.2023 року по 11.03.2023 року (шість місяців) у розмірі 162404,63 грн. Також, посилаючись на норми ст.44 КЗпП України, позивач просить стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 81822,18 грн, у зв`язку з тим, що звільнення відбулось через порушення роботодавцем законодавства про працю. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2023 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою суду від 04 грудня 2023 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст.190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет. Копія ухвали, разом із копією позовної заяви з доданими документами було тримано відповідачем 19 березня 2024 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №0600254166380. Однак, у встановлений строк, відзиву на позовну заяву відповідачем не подано. Ураховуючи те, що відповідачем не подано відзиву на позовну заяву, суд розглядає справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши доводи та аргументи позивача, обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку, що позов необхідно задовольнити частково з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] 04 червня 2020 року був прийнятий на роботу до ДП «Завод 410 ЦА» до відділу договірної роботи та правового забезпечення Управління правової роботи на посаду провідного юрисконсульта, що підтверджується відомостями трудової книжки позивача. Відповідно до наказу №705/о від 08 вересня 2023 позивач звільнився з посади за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Також, наказано виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період з 04.06.2021 року по день звільнення. Позивач стверджує, що при звільненні його з роботи відповідачем не був проведений належний розрахунок з останнім. Згідно довідки щодо заборгованості по заробітній платі №1.4-1673 від 25 вересня 2023 року, на день звільнення [PERSON] нараховано заробітну плату у сумі 321237,55 грн, з них утримано - 62641,29 грн. Загальна сума заборгованості по заробітній платі до виплати становить 258596,26 грн. Відповідно до довідки про доходи №150 від 25 вересня 2023 року за період травень 2022 року - вересень 2023 року [PERSON] нараховано дохід у сумі 321237,55 грн, утримання - 62641,29 грн, до виплати - 258596,26 грн. Звернувшись до суду з указаним позовом до ДП «Завод 410 ЦА», позивач просить стягнути з відповідача на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 258 596,26 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 162404,63 грн та вихідну допомогу у розмірі 162404,63 грн. Відповідач відзиву на позовну заяву не подав. Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд дійшов таких висновків. Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частиною першою статті 94 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Аналогічне положення закріплено в частині п`ятій статті 97 КЗпП України. Як зазначено у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18, зазначені норми трудового законодавства свідчать про пріоритет виплати заробітної плати перед іншими виплатами та про підвищену захищеність таких виплат. Згідно з ч.1 ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена ст.117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Конституційний Суд України в Рішенні від 29.01.2008 № 2-рп/2008 зазначив, що право заробляти собі на життя є невід`ємним від права на саме життя, оскільки останнє є реальним лише тоді, коли матеріально забезпечене (абзац другий підпункту 6.1.1 підпункту 6.1 пункту 6 мотивувальної частини). Згідно зі статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ратифікованої Україною 30.06.1961, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Аналізуючи положення трудового законодавства в контексті конституційного звернення, Конституційний Суд України виходить з того, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків. Як зазначено у п. 51 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.10.2022 у справі № 905/857/19 (провадження № 12-56гс21) виплата заробітної плати працівнику - це обов`язок роботодавця. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано. Обов`язок роботодавця виплатити працівнику заробітну плату не є відповідальністю у розумінні статті 617 ЦК України, від якої може бути звільнений роботодавець унаслідок випадку або непереборної сили. Враховуючи, що відповідач не виконав свій обов`язок, щодо виплати звільненому працівнику [PERSON] усіх сум, що йому належали при звільненні, з ДП «Завод 410 ЦА» необхідно стягнути на користь позивача 258596,26 гривень заборгованості з виплати заробітної плати. Крім того, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст.117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. За п.2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому, згідно з п.5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Звертаючись до суду з позовом, позивач просив стягнути з ДП «Завод 410 ЦА» середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 11.09.2023 року по 12.03.2024 року (131 день) у сумі 162404,63 грн. Згідно довідки про доходи, виданої ДП "Завод 410 ЦА", нарахована заробітна плата позивача у липень 2023 складала 27252 грн, у серпні 2023 - 31694,32 грн. Таким чином, середньоденний заробіток позивача на день звільнення становить 1239,73 грн (27252 грн + 19858 грн = 47110 грн - дохід за відпрацьовані два останні місяці перед звільненням) : 38 робочі дні (21 робочий день у липні 2023 + 17 фактично відпрацьованих робочих днів у серпні 2023 року). Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 12 квітня 2024 року становить 162404,63 грн (1239,73 грн - середньоденний заробіток позивача на день звільнення х 131 день - кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 11 вересня 2023 року по 11 березня 2024 року (шість місяців відповідно до ст.117 КЗпП України). Вказаний розрахунок відповідає вимогам для розрахунку згідно з п.8 Порядку. Таким чином, враховуючи, що відповідач не провів повний розрахунок при звільненні позивача, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11 вересня 2023 року по 11 березня 2024 року складає 162404,63 грн. Також, позивач просить стягнути з відповідача вихідну допомогу у розмірі 81822,18 грн. Відповідно до ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Частиною 3 ст.38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили. Як було установлено судом, відповідно до наказу №705/о від 08 вересня 2023 року позивача звільнено з посади за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю, згідно ч.3 ст.38 КЗпП України. Вказане підтверджується також відомостями трудової книжки позивача. Суд приймає до уваги наданий позивачем розрахунок тримісячного середнього заробітку, відповідно до якого 1239,73 грн (середньоденний заробіток) х 66 днів (кількість робочих днів) = 81822,18 грн, та вважає його таким, що відповідає вимогам чинного законодавства. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку, що становить 81822,18 грн. Відповідно до абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян (податку на доходи фізичних осіб) є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку і інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ст. 67 Конституції України визначено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України). Відповідно до п.п.168.1.1 п.168.1 ст.168 Податкового Кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст.167 Кодексу. Згідно п. 167.1 ст. 167 Податкового кодексу України встановлено ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) (крім випадків, визначених у пунктах 167.2-167.5 цієї статті) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно-правовими договорами). Відповідно до п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України встановлено оподаткування заробітної плати військовим збором. Ставка військового збору складає 1,5% об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 180/683/13 від 25 липня 2018 року роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді заробітної плати, присудженої до стягнення, середнього заробітку, нарахованого на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є обов`язком роботодавця та працівника, а не суду, тому зазначена сума середнього заробітку є тією сумою коштів, з якої в подальшому відповідач здійснює утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду 08 листопада 2018 у справі №805/1008/16-а. Як встановлено судом із довідки про доходи №150 від 25 вересня 2023 року із нарахованого [PERSON] доходу за період травень 2022 року - вересень 2023 року у сумі 258596,26 грн ДП «Завод 410 ЦА» вже утримано податок на доходи фізичних осіб та військовий збір з доходу [PERSON] за указаний період у сумі 62641,29 грн. Враховуючи викладене, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача - заборгованість із виплати заробітної плати у сумі 258596,26 грн, з урахуванням вже утриманого податку на доходи фізичних осіб та військового збору, - середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 11.09.2023 року по 11.03.2024 року у сумі 162404,63 грн, з якої в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів, а також - вихідну допомогу у сумі 81822,18 грн, з якої в подальшому відповідач має здійснити утримання податку з доходів та інших обов`язкових платежів. Відповідно до частини 1, 6 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно д п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відтак, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню 1211,2 грн судового збору за вимогу про стягнення заробітної плати. Крім того, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача 2442,27 грн в рахунок відшкодування понесених позивачем судових витрат зі сплати судового збору за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вихідної допомоги.

Outcome: approved