Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним та нікчемним і скасувати заповіт померлої [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Варніковою К.В. від 2017 року, зареєстрованого за №558, та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивовані наступним. 26.07.2020 у позивача померла прабабуся [PERSON] у віці 95 років, яка пережила своїх сина [PERSON] , та онука [PERSON] , які були позивачці рідним дідом та батьком. 02.12.2008 приватним нотаріусом ХМНО Чижовою Н.А. було складено заповіт, згідно якого спадкодавець заповіла наразі покійному [PERSON] домоволодіння по [ADDRESS] (1/2 його частину), і все своє інше майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, та взагалі все те, що йому належатиме на день його смерті, та те, на що він матиме право за законом. Після смерті спадкодавця, під час звернення до 6-місячного терміну позивача до Першої Харківської ДНК, стало відомо, що існує ще один заповіт від 2017 року, згідно якого спадкодавець на користь відповідача начебто заповів все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось, що був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В. Позивач звернулась до приватного нотаріуса Варнікової К.В. з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Позивач вважає, що заповіт від 2017 року не відповідає чинному законодавству і має бути визнаний недійсним, оскільки: 1) він не був підписаний та не відповідає волі спадкодавця, оскільки він був підписаний не померлою, та спадкодавець мала втрату слуху по віку і глухоту, тобто без сурдоперекладача не розуміла з ким вона веде розмову, і про що вона ставить свій підпис; 2) є нікчемним, так як складений з порушенням форми, а саме в ньому відсутня дата складання заповіту. Представником відповідача адвокатом Зарицькою К.Ю. подано відзив на вказану позовну заяву, в якому вона просить відмовити в задоволенні вказаного позову посилаючись на те, що позивачкою не наведено належних та достатніх мотивів, що стверджували про набуття статусу заінтересованої особи згідно ч.4 ст. 1254 ЦК України; позивачкою заявлені позовні вимоги, що не є належним способом захисту прав, який прямо суперечить загальним засадам цивільного законодавства; позивачкою не надано до суду доказів на підтвердження доводів про недійсність заповіту, а саме його підроблення, а сам факт хвороби у заповідача не є доказом фізичної неспроможності заповідача в межах, необхідних для волевиявлення і складення заповіту; та не зазначення дати в заповіті не є підставою для визнання його недійсним. Позивачка та її представник адвокат Картавих М.І. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, та просили їх задовольнити. Представник відповідача адвокат Зарицька К.Ю. в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні вказаного позову посилаючись на обставини, викладені в поданих до суду відзиві та поясненнях по справі. Від третьої особи приватного нотаріуса ХМНО Чижової Н.А. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Від третьої особи приватного нотаріуса ХМНО Варнікової К.В. на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. 17.02.2021 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана позовна заява, та розподілена судді Ляху М.Ю. Ухвалою судді від 18.08.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду, та відкрито провадження в ній в порядку загального позовного провадження. 19.03.2021 судом здійснено електронний запит з Реєстру територіальної громади м. Харкова для встановлення місцеперебування відповідача, відповідь на який надано до суду 19.03.2021. 19.03.2021 судом здійснено електронний запит з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна. 16.04.2021 до суду надійшла заява про забезпечення позову, яка розподілена судді Ляху М.Ю. Ухвалою суду від 20.04.2021 вжито заходи забезпечення позову по даній справі. Ухвалою суду від 09.09.2021 відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Зарицької К.Ю. про забезпечення витрат на правову допомогу. Ухвалою суду від 09.09.2021 задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 27.10.2021 закрито підготовче провадження по вказаній справі, призначено справу до судового розгляду по суті, та задоволено клопотання позивача про виклик свідків. 19.10.2022 здійснено повторний розподіл вказаної справи, справу перерозподілено судді Зубу Г.А. Ухвалою судді від 04.09.2023 вказану справу прийнято до провадження судді. Протокольною ухвалою суду від 17.06.2024 задоволено клопотання представника позивача про участь в судових засіданнях в режимі ВКЗ з використанням власних технічних засобів. Протокольною ухвалою суду від 17.06.2024 задоволено клопотання представника позивача про виклик свідків. Судом встановлено, що позивачка по справі є донькою [PERSON] , який помер [INFO] , на ім`я якого [PERSON] складено заповіт від 02.12.2008, відповідно до якого вона заповіла всі своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що буде їй належати та на що вона за законом матиме право. [PERSON] померла [INFO] у віці 95 років. Причиною смерті [PERSON] є хронічна серцево-судинна недостатність на тлі основного діагноза: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба ІІ ст. Після її смерті відкрилася спадщина на 1/2 частку житлового будинку з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належала останній на праві спільної часткової власності. Позивачка звернулась із заявою про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Варнікової К.В. після смерті [PERSON] , проте їй було відмовлено постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 28.01.2021 у зв`язку з наявністю іншого заповіту не на користь [PERSON] . За життя, двадцять п`ятого дві тисячі сімнадцятого року, [PERSON] склала заповіт, що був посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Варніковою К.В. за реєстр. №558, за яким спадкодавець все своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б не складалось на території України і за її межами, на що вона за законом матиме право, вона заповіла [PERSON] , тобто відповідачу по даній справі. Позивач вважає вказаний заповіт нікчемним у зв`язку з не зазначенням в ньому місяця складання, та просить визнати його недійсним та скасувати його з підстави, що вказаний заповіт не підписаний померлою, та вона за станом свого здоров`я не мала змоги прочитати його та зрозуміти його зміст, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення, як статті 3\~ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства (див.: зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20). Суд зауважує, що розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див.: постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 519/2-5034/11). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див.: постанову Верховного Суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій\~статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами\~глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (див.: зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21)). Відповідно до статті 1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтею 1247 ЦК України, згідно з якою загальними вимогами до форми заповіту є складання заповіту в письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт повинен бути особисто підписаний заповідачем. Стаття 1257\~ЦК України містить вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним, в якій передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таке ж положення міститься і у частині третій\~статті 203 ЦК України. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). Згідно зі статтею 1247\~ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта\~статті 207 ЦК України). Відповідно до статті 1248\~ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). Згідно зі статтею 1253\~ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: 1) нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; 2) спадкоємці за заповітом; 3) члени сім`ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; 4) особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (частина перша статті 1257 ЦК України). Нормами Книги шостої ЦК\~України визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті\~1248,\~1249,\~1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення. Порушеннями вимог до форми і посвідчення заповіту є лише ті, які прямо зазначені у\~главі 85 ЦК України, її статтях 1247-1249, 1253 (див.: пункти 60, 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) вказано, що слід звернути увагу на вимогу частини першої статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Отже, звертає на себе увагу те, що тут йдеться, по-перше, про зміст правочину, а не про його форму та порядок посвідчення; по-друге, про невідповідність змісту не законам, а саме актам цивільного законодавства. При цьому вивчення змісту спірного заповіту та текстів судових рішень не дали жодних доводів для визначення актів цивільного законодавства, яким би суперечив зміст заповіту. Посилання на вимоги\~статті 13-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 2 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, є недоречним виходячи з такого. По-перше, наведені нормативно-правові акти не є актами цивільного законодавства у розумінні статті\~4, частини першої статті\~203 ЦК України. По-друге, недотримання і порушення правових норм, що в них містяться, не може нести будь-яких негативних наслідків для особи, яка такого порушення не вчиняла, оскільки таке застосування норм права було б порушенням принципу розумності, добросовісності та справедливості (стаття 3 ЦК України). Порушення норм про необхідність додержуватися нотаріусом свого нотаріального округу може тягти відповідальність нотаріуса, передбачену законом, але не тягне нікчемність заповіту, посвідченого з таким порушенням. Адже правове регулювання порядку посвідчення нотаріусом правочинів лежить поза сферою ЦК України і не є матеріальним правом. Законодавство про нотаріат і нотаріальну діяльність не може чинити негативний вплив на матеріальне право - встановлювати підстави нікчемності правочину, якщо саме таких підстав для його нікчемності матеріальне право не містить. Згідно з частиною першою статті 30\~ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Наявність вільного волевиявлення може бути піддана сумніву через припущення відсутності у заповідача здатності повноцінного усвідомлювання значення своїх дій та керування ними, через наявність органічного ураження головного мозку, тобто через наявність таких психічних розладів здоров`я, які абсолютно унеможливлюють здатність керувати своїми діями та усвідомлювати їх значення. Стаття 225\~ЦК України визначає правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, зокрема, відповідно до частини першої цієї статті правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача, і тільки з часу відкриття спадщини заповіт можна оспорити, вступивши у спадкові правовідносини, з чим пов`язується набуття особою статусу заінтересованої особи. Будь-які права та обов`язки спадкоємців, або осіб, які вважають, що їхні права порушуються заповітом, чи осіб, на користь яких зроблено заповідальне розпорядження, виникають лише після смерті заповідача, тобто розпорядження набувають юридичної сили не з часу посвідчення заповіту, а з моменту відкриття спадщини (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2020 року в справі № 493/1102/17-ц (провадження № 61-2485св19)). За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта\~статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6\~статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 у справі № 204/1064/16-ц наголошено на тому, що висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину необхідно робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою\~статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 554/11179/13-ц, від 02 листопада 2020 року у справі № 326/81/15, від 26 травня 2021 року у справі № 639/348/17. У постанові від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав на те, що правила\~статті 225 ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої\~статті 145 ЦПК України 2004 року\~(пункт 2 частини першої\~статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до\~статті 212\~ЦПК України\~2004\~року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Згідно з положеннями частини третьої статті 12\~та частини першої статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76\~ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статей 77, 78\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Тобто, психічний стан особи може бути підтверджений саме судово-психіатричною експертизою, яка і є допустимим доказом у встановленні спірних обставин. Клопотань про призначення посмертної судово-психіатричної експертизи зі сторони позивача не надходило. Допитані в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в якості свідків вказали, що позивачка завжди піклувалась про свою прабабусю, та остання заповідала все своє майно своєму онукові, який помер. Відповідача вони ніколи не бачили до 2017 року, похованням займалась позивачка разом з матір`ю своєю, та в силу свого віку у померлої була манія переслідування, та в неї були проблеми зі слухом. За вказаних обставин, суд повно та всебічно дослідив обставини справи, вислухавши показання свідків, приходить до висновку про відсутність належних та допустимих доказів щодо наявності підстав для визнання заповіту недійсним та скасування його, зокрема щодо неспроможності спадкодавця усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на час вчинення заповіту, виходячи лише з показань свідків. Посилання сторони позивача, що померла була глухою, тому для складання заповіту повинні були залучені свідки та сурдоперекладач суд вважає необгрунтованими оскільки вони залучаються на бажання заповідача. Не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що вказаний заповіт є нікчемним у зв`язку з відсутністю в ньому місяця складання та посвідчення, оскільки в ньому зазначено місце та час його складання, та така відсутність не є порушенням форми заповіту (див. постанову Верховного Суду від 07.03.2018 по справі №525/607/17). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у зв`язку з їх недоведеністю та безпідставністю, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок позивача.

Outcome: dismissed