Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

Позивач звернулася до Оболонського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що з 03.05.2019 вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.12.2021 шлюб розірвано. За час перебування у шлюбі за спільні кошти ними 22.05.2019 був придбаний автомобіль марки PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, колір синій, номерний знак [NUMBER] , вартість якого станом на 02.09.2023 становить 303 182,60 грн. Право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за відповідачем [PERSON] , який ним користується. У добровільному порядку відповідач не бажає здійснити поділ спільно нажитого за час шлюбу майна, тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. У зв`язку з наведеним, враховуючи, що автомобіль є неподільною річчю, позивач, в порядку поділу спільного майна подружжя, просить: 1) стягнути з [PERSON] на свою користь компенсацію вартості частки у спільному майні, а саме: автомобіля марки PEUGEOT, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , у розмірі 151 591,30 грн.; 2) припинити право спільної сумісної власності [PERSON] на автомобіль марки PEUGEOT, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з моменту сплати на її користь вартості частки автомобіля. Ухвалою судді від 06.10.2023 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.05.2024 відмовлено у закритті провадження у справі за клопотанням представника відповідача на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору. Ухвалою суду від 23.05.2024, занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що транспортний засіб був придбаний за власні кошти відповідача, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 03.05.2019 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 08.12.2021 розірвано. З відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] за судовим наказом № 2-н/756/230/20, виданим Оболонським районним судом м. Києва, стягуються аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу). Згідно з розрахунком державного виконавця Оболонського відділу ДВС у місті Київ Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Іващенка Ю.М. заборгованість по аліментам станом на 01.06.2023 складає 179 394,25 грн. В рамках виконавчого провадження № [NUMBER] з примусового виконання вказаного судового наказу на майно боржника [PERSON] постановою державного виконавця накладено арешт. За час перебування у шлюбі сторонами придбаний автомобіль марки PEUGEOT 2008, 1,2і номерний знак [NUMBER] , синього кольору, який зареєстрований за відповідачем. Обставина реєстрації права власності на вказаний транспортний засіб за відповідачем [PERSON] визнана представником відповідача під час розгляду справу та, на підставі ст. 82 ЦПК України, не підлягає доказуванню. Відповідно до Звіту № 1/9-А про оцінку автомобіля ринкова вартість автомобіля PEUGEOT 2008, 1,2і номерний знак [NUMBER] , станом на 02.09.2023 становить 303 182,60 грн., що не заперечувалося також стороною відповідача під час розгляду справи. Таким чином, спір між сторонами виник з приводу поділу майна, придбаного в період шлюбу. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. У сімейному законодавстві передбачено два режими власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду"»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За приписами ст. 60 СК України та ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (ч. 1 ст. 190 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності, покладається на того з подружжя, який її спростовує (зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц). Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У ході розгляду справи не встановлено наявність ані шлюбного договору, ані будь-яких інших договорів, які б встановлювали режим поділу спільного сумісного майна між сторонами. Відповідно до ч. 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ч.ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно із частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та обставини справи, беручи до уваги презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ним в період шлюбу, яка не спростована відповідачем, суд приходить до висновку, що спірний автомобіль марки PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак [NUMBER] , синього кольору, є спільною сумісною власністю сторін, а тому підлягає поділу між ними. За загальним правилом при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, при визначенні вартості спірного транспортного засобу суд бере до уваги дійсну ринкову вартість автомобіля, визначену у звіті про незалежну оцінку автомобіля від 04.09.2023 суб`єкта оціночної діяльності ПП «Галавтоекспертиза», наявному у матеріалах справи, згідно з якими ринкова вартість транспортного засобу транспортний засіб марки PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак [NUMBER] , синього кольору, становить 303 182,60 грн. Відповідачем під час розгляду справи не оспорювалася визначена позивачем ринкова вартість спірного транспортного засобу. За приписами ст.ст 368, 369 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Спірний автомобіль у розумінні ст.183 ЦК України є неподільною річчю. Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України. У постанові Верховного Суду від 03.02.2020 у справі № 235/5146/16-ц вказано, що правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються ст. 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд зробив висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Згідно ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд зазначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації у вигляді вартості 1/2 частки транспортного засобу марки PEUGEOT 2008, 1,2і об`єм двигуна, номерний знак [NUMBER] , синього кольору у розмірі 151 591,30 грн. та припинення права спільної сумісної власності позивача на автомобіль марки PEUGEOT, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] , з дня отримання компенсації вартості частки у спільному майні у розмірі 151 591,30 грн. Розподіл судових витрат здійснюється судом у відповідності до положень ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved