Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~24 травня 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтував тим, що він з 20 липня 2002 року до 22 листопада 2023 року перебував у шлюбі із [PERSON] , від якого вони мають двох дітей [PERSON] , 2002 року народження та [PERSON] , [INFO] . Після початку війни в Україні відповідач виїхала за кордон, покинувши сім`ю, а діти залишились на його утриманні. Відповідач приїздила в Україну лише один раз та самостійно звернулась з позовом про розлучення, а потім знову виїхала у Францію, де наразі проживає. Участі в утриманні та вихованні доньки [PERSON] , [INFO] , після виїзду за межі України, вона не приймає. Інші особи, які за законом зобов`язані утримувати неповнолітню дитину та піклуватися про неї відсутні. Визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] , із позивачем, останній пов`язує з необхідністю вирішення побутових питань дитини, медичних питань, а також її навчання, вирішення яких потребує обов`язкової участі чи згоди матері дитини. Крім того, це необхідне з метою підтвердження факту того, що на вихованні [PERSON] перебуває дитина віком до 18 років, що в свою чергу є підставою для надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації. [PERSON] просить суд визначити місце проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з ним. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 27 травня 2024 року відкрито провадження у справі, призначено справу до розгляду в підготовчому засіданні в порядку загального позовного провадження. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 21 червня 2024 року Органу опіки та піклування в особі Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради було доручено підготувати та надати до суду висновок щодо доцільності (недоцільності) визначення місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] , [INFO] . \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 14 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі. \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовну заяву в повному обсязі та просив її задовольнити з наведених у ній підстав. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, 18 червня 2024 року подала клопотання про розгляд справи без її участі в якому також зазначила, що не заперечує проти задоволення позову. \~ \~ \~ \~Крім того, 08 жовтня 2024 року з відповідачкою [PERSON] було встановлено з`єднання за допомогою телефонного зв`язку «Viber» та остання пояснила, що дійсно наразі перебуває у Франції, де фактично проживає тривалий час. Їх неповнолітня донька [PERSON] не схотіла переїжджати до Франції, пояснюючи це бажанням продовжувати навчання у школі в місті Дніпрі та мешкати в Україні поруч з батьком, оскільки в неї тут всі друзі і їй комфортніше залишатися в Країні. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. 08 жовтня 2024 року від представника Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєвої Н.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій вона зазначила, що відсутні підстави для надання відповідного висновку витребуваного судом, оскільки неповнолітній [PERSON] виповнилось вже 15 років, а тому остання, на підставі ч. 3 ст. 160 СК України, може самостійно визначати місце свого проживання з одним із батьків. Також в судовому засіданні було вислухано думку самої неповнолітньої дитини [PERSON] , яка пояснила, що їй вже виповнилось повних 15 років і вона наразі навчається в коледжі та проживає у квартирі разом із батьком, в той час, як її мати знаходиться за кордоном з 2022 року. Після її виїзду за кордон вона 1-2 рази приїжджала до України, а також пропонувала їй поїхати разом із нею за кордон, проте вона цього не хоче та бажає проживати в Україні разом із батьком, оскільки вона тут навчається та в неї тут всі друзі. Суд дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, а також з`ясувавши думку самої дитини [PERSON] , приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] у сторін, під час перебування у шлюбі, народилась донька [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , про що видано відповідне свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2023 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 20 липня 2002 року Самарським відділом ДРАЦС реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 200. Головними спеціалістами відділу захисту прав дітей Управління служби у справах дітей Лівобережної адміністрації ДМР складено акт від 21 лютого 2024 року про обстеження умов проживання сім`ї [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , з якого вбачається, що за вказаною адресою проживає [PERSON] та дитина [PERSON] , [INFO] , а мати [PERSON] перебуває за кордоном у Франції з 2022 року. Для дитини створені належні умови для розвитку та навчання, зі слів батька він самостійно виховує та утримує дитину. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. \~ \~ \~ \~Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно статті 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в як найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини 1 статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) зазначено, що питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Таким чином, визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що при вирішенні спору мають першочергове значення саме найкращі інтереси дитини. У постанові Верховного Суду від 06 червня 2019 року у справі № 495/2106/17 Верховний Суд зазначив, що коли батьки перебувають у рівних умовах, мають однакове ставлення до своїх батьківських обов`язків та в разі однакової прихильності дитини до обох батьків, місце проживання дитини має бути визначено з тим із батьків, яким створено більш сприятливі умови для проживання дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язано держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно із частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18 (провадження №61-44680 св18) зазначено, що "тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місяця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків, відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батька свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку". Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. При цьому, міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Дитина є найбільш вразливою стороною під час будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. ЄСПЛ зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04). Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, а отже, в першу чергу підлягають урахуванню інтереси дитини. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей окреме проживання батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Таким чином, при вирішенні таких спорів доцільно та правильно керуватися виключно інтересами дитини, судам передусім потрібно впевнитися, що саме той з батьків, на чию користь буде прийнято рішення, створить для дитини належні умови для її морального, духовного та фізичного розвитку. Під час розгляду справи встановлено, що на момент вирішення даного спору неповнолітня [PERSON] , якій виповнилось 15 років, самостійно визначила для себе місце проживання разом із батьком, оскільки вона наразі навчається в коледжі у місті Дніпрі та в неї тут всі друзі. Відповідач фактично не заперечує проти того, що їх спільна дитина буде проживати разом з батьком, оскільки вона проживає у Франції, а їх донька виявила бажання залишитись з батьком в Україні. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Разом з тим, представник Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради Воднєва Н.В. у своїй заяві наголошує на тому, що відсутні підстави для надання відповідного висновку про визначення місця проживання дитини витребуваного судом, оскільки неповнолітній [PERSON] виповнилось вже 15 років, а тому остання, на підставі ч. 3 ст. 160 СК України, може самостійно визначати місце свого проживання з одним із батьків. Суд погоджується з тим, що неповнолітня [PERSON] , якій виповнилось вже 15 років, самостійно визначила для себе місце проживання разом з батьком, а тому враховує положення ч. 3 ст. 160 СК України, відповідно до яких, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Вказана норма узгоджується з положеннями ч. 2 ст. 29 ЦК України, відповідно до якої фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. З огляду на те, що з наданих суду відомостей не вбачається спору між сторонами про місце проживання їх спільної дитини, оскільки донька на час розгляду справи вже тривалий час проживає з батьком (та самостійно бажає цього) і такі умови вже існували на час звернення до суду з позовом, а також враховуючи той факт, що станом на момент розгляду даної справи [PERSON] , [INFO] , вже виповнилось 15 років, а тому остання відповідно до ч. 2 ст. 29 ЦК України може вільно обирати собі місце проживання, суд приходе до висновку про відмову у задоволенні позову у заявлений позивачем спосіб. Обговорюючи питання розподілу судових витрат на підставі\~ст.141 ЦПК України, приймаючи до уваги, що у задоволені позовних вимог відмовлено, то судові витрати сплачені позивачем відносяться за його рахунок і компенсації не підлягають.

Outcome: dismissed