Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

Державне міське підприємство «Івано-Франківськтеплокомуненерго» (надалі «Позивач», ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго») звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] ,\~ [PERSON] (надалі «відповідачі»), в якому просило стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за послуги теплопостачання в сумі 7 736,18 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що Позивач надає послуги теплопостачання споживачам [PERSON] ,\~ [PERSON] , що проживають у квартирі [ADDRESS] (ос. рахунок №553000001025). Станом на час розгляду даної справи відповідачами спожито послуг з теплопостачання за період з 2017 по 2024 роки на суму 7 736,18, однак всупереч вимогам чинного законодавства України не оплачено вказаної вартості цих послуг, у зв`язку з чим у відповідачів утворилася заборгованість перед Позивачем у вказаній сумі. Представник позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримувала, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові, відповіді на відзив та письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов та інших поданих до суду письмових заявах. Зокрема, заперечуючи проти позову, Відповідач [PERSON] посилалася на те, що заборгованість за період з 2021 року по 2024 рік не має ніякого відношення до відповідачів та підлягає до стягнення з інших осіб, які фактично користувалися відповідними послугами теплопостачання. Заявила про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, на адресу суду направила спільний з відповідачем [PERSON] відзив на позов. Відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши та проаналізувавши пояснення представника Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи,\~ оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне.\~ Відповідно до статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Споживач фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»). Як підтверджується матеріалами справи, Позивач ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» є виконавцем послуг теплопостачання\~ для квартири [ADDRESS] (ос. рахунок №553000001025), в співвласниками якої станом на час розгляду справи є [PERSON] та [PERSON] , які є споживачем цих послуг. Факт надання позивачем послуг теплопостачання щодо будинку, в якому знаходиться квартира, що належить відповідачам, не спростовано. В той же час, як зазначено у позовній заяві, отримуючи від ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» послуги з теплопостачання, [PERSON] та [PERSON] , як споживачі, не здійснювали оплату вартості вказаних послуг у 2021-2023 роках. У зв`язку з цим, як вбачається з Розрахунку боргу за теплоенергію\~ між ДМП Івано-Франківськтеплокомуненерго та [PERSON] та [PERSON] , особовий рахунок № [NUMBER] [ADDRESS] ,\~ за період з 01.02.2021 р. по 2023 р. Нарахована Позивачем заборгованість відповідачів\~ становить 7736,18 грн. (а.с. 4). В ході розгляду справи представником Позивача подано пояснення та деталізовані довідки за опалення та гаряче водопостачання за конкретні періоди виникнення вказаного вище боргу, зі змісту яких вбачається, що борг в розмірі 7736,18 грн. виник за період з 2017 року по 2023 рік (а.с.70-72). Належних доказів, які б спростовували проведений Позивачем розрахунок заборгованості відповідачів за надані послуги за період з 2017 року по 2023 рік, відповідачами Суду не надано, а Судом таких доказів не встановлено. Враховуючи вищезазначене, ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» звернулося до суду з позовом про стягнення з відповідачів суми заборгованості за послуги з теплопостачання в сумі 7736,18 грн. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до вказаного закону, термін «житлово-комунальні послуги» визначається як результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування у жилих та нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Пунктом 1 частини першої статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що окремий письмовий договір між Позивачем чи балансоутримувачем і відповідачами не укладався. При цьому, відповідно до пунктів 1, 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Системний аналіз положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг з конкретним споживачем сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність письмово оформленого договору з позивачем не позбавляє відповідача обов`язку оплачувати надані йому послуги. Крім того, обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з положення частини першої статті 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають із дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам частини третьої статті 6, статей 627,630 ЦК України та статей19,20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року за результатами розгляду справи № 210/5796/16-ц. Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом частини 1 статті 901, частини 1 статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов`язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. За вимогою частини 3 статті 815 ЦК України наймач зобов`язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами на підставі договору приєднання про надання послуг з централізованого опалення, є зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) вимагати сплату коштів за надані послуги. При наполяганні відповідача укласти безпосередньо договір між споживачем та надавачем послуг, такий договір може бути укладено за згодою сторін, однак як встановлено Судом, такий договір між сторонами не укладався. В той же час, в судовому засіданні сторона відповідача покликалася на пропуск Позивачем строку позовної давності за відповідний період, як підставу відмови в позові. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Відповідно достатті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно ч.3 ст. 267ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Також, суд зазначає, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц). Зі змісту наданих представником Позивача довідок за окремі роки, починаючи з 2017 року (а.с.70-72) вбачається, що сума заборгованості, пред`явлена до стягнення в даній цивільній справі, почала формуватися у 2017 році (станом на кінець 2017 року за відповідачами вже обліковувався борг в розмірі 1706,06 грн. за опалення та 92,00 грн. за ГВ). Згідно Розрахунку боргу за теплоенергію, який\~ додано до позовної заяви (а.с.4) вбачається, що вже станом на 01.02.2021 року за відповідачами облікувався борг у сумі 4400,23 грн. З даним цивільним позовом Позивач звернувся до суду 18 квітня 2024 року (що підтверджується відповідною реєстраційної відміткою на поштовому конверті, в якому позовну заяву направлено до суду). Відповідно до частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В ході судового розгляду справи Позивачем не наведено поважних причин, які перешкоджали йому реалізувати право на пред`явлення вимог про стягнення з відповідачів заборгованості в межах встановленого законом трирічного строку позовної давності. Докази попередньо звернення Позивача до суду із заявою про видачу судового наказу в матеріалах справи відсутні і представник Позивача на такі обставини не покликалася. Отже, Суд не вбачає підстав для висновку про поважність причин пропуску Позивачем строку позовної давності за даним цивільним позовом поза межами трирічного строку позовної давності. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 2017 року по 17 квітня 2021 року в сумі 7 158,81 грн. слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Відтак, в межах загального трирічного строку позовної давності за особовим рахунком № [NUMBER] по [ADDRESS] обліковується заборгованість, яка виникла за період з 18 квітня 2021 року по 18 квітня 2024 року. За розрахунками Суду розмір такої заборгованості за вказаний період складає 577,37 грн. (період: 18-30 квітня 2021 року, травень-липень 2021 року). Як зазначила відповідач [PERSON] у відзиві на позов та в судовому засіданні, у період з 20.08.2019 року по 01.10.2021 року ні [PERSON] , ні [PERSON] , не користувалися ні фактично, ні юридично послугами теплопостачання за адресою [ADDRESS] . Так, як встановлено Судом з матеріалів справи, протягом відповідного періоду часу з 2019 по 2021 року з приводу права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] існував судовий спір, який остаточно вирішено Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №344/11908/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97903465). В мотивувальній частині вказаної постанови зазначено наступне: «… 23 листопада 2018 року приватний нотаріус Верповська О. В. на підставі вищевказаного договору про відступлення прав вимоги від 22 листопада 2018 року зареєструвала обтяження № 44223815, де тип обтяження іпотека, об`єкт обтяження вищевказане майно, що було предметом договору іпотеки від 23 жовтня 2008 року, іпотекодержатель ТОВ «ФК «Інвент», боржник [PERSON] , майновий поручитель [PERSON] 27 травня 2019 року державним реєстратором Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Ногіним В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності ТОВ «ФК «Інвест» на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] , індексний номер 47062958. … З огляду на викладене, Верховний Суд вважає, що суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, що спірна квартира [ADDRESS] , яка використовується позивачами як місце постійного проживання, не може бути примусово стягнута на підставі дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», у тому числі і шляхом реєстрації права власності за ТОВ «ФК «Інвент». При цьому судами попередніх інстанцій надано правильну оцінку тим обставинам, що кредит був наданий [PERSON] в іноземній валюті, повернення якого забезпечувалося квартирою, загальна площа якої становить 31,9 кв. м і не перевищує 140 кв. м і яка є єдиним житлом позивачів. Отже, у державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Ногіна В. В. були наявні підстави для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на вказану квартиру за ТОВ «ФК «Інвент», яке є правонаступником ПАТ «Банк Форум». … Оскільки судами встановлено фактичні обставин справи, однак неправильно застосовано до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, колегія суддів дійшла висновку про скасування рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора від 27 травня 2019 року, індексний номер 47062958, про реєстрацію права власності на зазначену квартиру за ТОВ ФК «Інвент» з ухваленням у цій частині нового судового рішення про задоволення позову». Таким чином, постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №344/11908/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97903465) було скасовано рішення державного реєстратора Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області Ногіна Володимира Володимировича від 27 травня 2019 року, індексний номер 47062958, про державну реєстрацію права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Отже, фактично у спірних правовідносинах 27 травня 2019 року щодо квартири [ADDRESS] державним реєстратором Узинської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області прийнято рішення індексний номер 47062958 про державну реєстрацію права власності товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент» на нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Вказане рішення скасовано постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №344/11908/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97903465), яка набрала законної сили 16 червня 2021 року. Тобто у період з 27 травня 2019 року по 16 червня 2021 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за іншою особою товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», і саме вказане товариство було наділено всіма правами та обов`язками власника майна, в тому числі, несло обов`язок щодо його утримання. У вказаний період відповідачі фактично у даній квартирі не проживали і не ьули її співвласниками. В той же час, як вже було зазначено вище, розмір позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання у межах строку позовної давності за вказаний період складає 577,37 грн. і такий період становить: 18-30 квітня 2021 року, травень-липень 2021 року. Однак, період 18-30 квітня 2021 року, травень 15.06.2021 року це період, протягом якого право власності на відповідну квартиру було зареєстровано за іншою особою, а не відповідачами. Відтак, в цій частині [PERSON] , та [PERSON] є неналежними відповідачами, а підстави для стягнення з них суми заборгованості за послуги постачання в розмірі 329,72 грн. за період 18-30 квітня 2021 року, травень 15.06.2021 року відсутні. З моменту набрання Постановою Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі №344/11908/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/97903465), тобто з 16 червня 2021 року право власності відповідачів на квартиру було відновлено, а тому заборгованість за період з 16.06.2021 року по липень 2021 року в сумі 247,65 грн. підлягає стягненню з них порівну у рівних частинах, оскільки підстави для солідарної відповідальності відповідачів у спірних правовідносинах відсутні, оскільки такого виду відповідальності законом чи договором не встановлено. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. За змістом ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Враховуючи вищевикладене, Суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог в сумі стягнення по 123,83 грн. з кожної з відповідачів. Судові витрати слід розподілити відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 509, 526, 815, 901, 903 ЦК\~ України, ст.ст. 1, 21, 22, 23, 24, 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»,

Outcome: partial