Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просять поновити строк пзовної давності для подання позову; стягнути з відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором № 572697 від 24.01.2019 у загальному розмірі 19614,38 грн, судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. Заявлені вимоги обґрунтовують тим, що 24.01.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 572697. Відповідно до індивідуальної частини договору ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу позику у сумі 7000 грн строком до 13.02.2019. ТОВ «Авентус Україна» виконав умови Договору та перерахував на рахунок відповідача безготівковим шляхом кошти в розмірі 7000 грн, у свою чергу відповідач не виконав умови Договору щодо повернення наданих коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. Відповідно до розрахунку заборгованості, що був складений на дату укладення Договору відступлення права вимоги №1 від 12.04.2018, загальна сума заборгованості відповідача перед новим кредитором складає 13020,00 грн, з яких: сума основного боргу - 7000,00 грн, сума процентів - 2520,00 грн, сума прострочених процентів - 0,00 грн, сума пені - 3500,00 грн, сума штрафів 0,00 грн. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено Договір факторингу №l, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за Договір про надання фінансового кредиту № 572697 від 24.01.2019, за яким ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло прав кредитора стосовно відповідача. Заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 572697 від 24.01.2019 - 13020,00 грн, сума збитків з урахуванням 3% річних - 1171,54 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 5422,84 грн. Разом заборгованість становить - 19614,38 грн, яку просять стягнути в примусовому порядку. Ухвалою судді від 25.04.2024 позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи позивач повідомлений належним чином, про причини неявки суду не відомо, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку, про причини неявки суду не відомо, з клопотанням про відкладення слухання справи до суду не зверталась. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. Ухвалою суду від 16.10.2024, в порядку ч. 1 ст. 281 ЦПК України, вирішено провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 24.01.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено Договір про надання фінансового кредиту № 572697, який підписано електронно-цифровим підписом позичальника. Відповідно до індивідуальної частини договору № 572697 про надання фінансового кредиту, ТОВ «Авентус Україна» надав відповідачу грошові кошти у сумі 7000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом (а.с. 12-16). Згідно з пунктами 1.2, 1.3, 1.4, 1.5 Договору позика видається строком на 20 днів. Сторони погодили фіксовану проценту ставку за користування кредитом: 1,26% від суми кредиту за кожний день користування кредитом (459,90% річних) у межах строку надання кредиту, зазначеного в пункті 1.4 Договору. Сукупна вартість кредиту складає 125,20% від суми кредиту або 8764,00 грн та включає в себе: проценти за користування кредитом 25,20% від суми кредиту або 1764,00 грн. Кредит надається шляхом перерахування Товариством грошових коштів на банківський картковий рахунок клієнта. Згідно п. 3.1 Договору, сторони домовились, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюватимуться згідно Графіка платежів, який є невід`ємною частиною цього Договору. Згідно п. 1.7 Договору, невід`ємною частиною цього Договору є Правила надання фінансових кредитів ТОВ «Авентус Україна», які розміщені на сайті www.creditplus.ua. У розділі 8 вказаного Договору «Реквізити та підписи сторін», міститься запис клієнт (підписано електронно-цифровим підписом 24.01.2019 14:22:53). Згідно з Графіком розрахунків до Договору про надання фінансового кредиту № 572697 від 24.01.2019, дата повернення кредиту та сплати нарахованих процентів - не пізніше 13.02.2019, сума кредиту - 7 000,00 грн, сума нарахованих процентів - 1764,00 грн, разом до сплати - 8764,00 грн (а.с. 17). Позивачем надана довідка про ідентифікацію, де зазначені особисті дані відповідача, електронна адреса та фінансовий номер телефону позичальника, дата укладання договору - 0; номер договору - 572697, надана сума кредиту - 7000,00 грн, дата повернення кредиту - 2/13/2019, а також вказано, що прийняття та підтвердження умов Договору, його підписання позичальником, шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором (далі otp-пароль) відповідно до вимог частини 1 статті 12 Закону України «Про електронну комерцію»: сума отриманих коштів - 7 000 грн; процентна ставка річна - 1,8%; Otp-пароль - 426573; заявка на кредит подана 2019-01-24 14:24:10; фінансовий номер телефону, на який відправлено otp-пароль - [NUMBER] ; дата банківського переказу - 0 (а.с. 37 ). 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» (Клієнт) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (Фактор) укладено Договір факторингу № l, згідно умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Пава вимоги, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором (а.с. 33-35). Відповідно до розрахунку заборгованості (станом на дату відступлення прав вимоги) загальна сума заборгованості - 13020 грн, з яких: сума основного боргу за кредитом - 7000,00 грн, проценти - 2520,00 грн, пеня - 3500,00 грн (а.с. 18-20, 29) Заборгованість відповідача перед позивачем за кредитним договором № 572697 від 24.01.2019 - 13020,00 грн, сума збитків з урахуванням 3% річних - 1171,54 грн, сума збитків інфляційних втрат за несвоєчасне виконання кредитних зобов`язань - 5422,84 грн. Разом заборгованість становить - 19614,38 грн (а.с. 28) Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважаться вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним. Якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У постановах Верховного Суду від 01 грудня 2021 року у справі № 569/7648/15-ц, від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 зроблено висновок про те, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Відповідно до п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Однак, у матеріалах справи відсутні й суду не надані виписки за картковим рахунком позичальника, які підтверджують рух коштів та які можуть бути належними доказами щодо заборгованості [PERSON] за Договором № 572697 про надання фінансового кредиту від 24.01.2019. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №1, згідно з п.2.1 якого клієнт зобов`язується відступити факторові права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнту за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 33-35 ). При цьому, в п.1.2 зазначеного Договору вказано «Кредитний договір» - кредитний договір, укладений між Клієнтом, яким є ТОВ «Авентус Україна» і Боржником, права вимоги за яким відступаються. Перелік Кредитних договорів наводиться у відповідних Додатках до цього Договору, а саме в Реєстрах прав вимоги. Згідно з п. 4.1 зазначеного договору право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання ними відповідного Реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному Додатку. Відповідно до п. 1.6 Договору, «фінансування» - сума коштів, що сплачується Фактором Клієнту за відступлення Права вимоги на умовах цього Договору. Однак, позивачем не надано доказів на виконання умов Договору факторингу № 1 від 12.04.2018 Реєстру прав вимоги, за яким новий кредитор набув всіх прав по кредиту стосовно відповідача, а також на підтвердження передання ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» грошових коштів у розпорядження ТОВ «Авентус Україна», в якості плати за відступлення права вимоги до боржників, зазначених у відповідних Реєстрах прав вимоги, що унеможливлює встановити чи передано новому кредитору право вимоги за кредитом відповідача. Розглядаючи законність правонаступництва позивача за грошовою вимогою за договором № 572697 про надання фінансового кредиту від 24.01.2019, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Згідно до ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); правонаступництва; виконання обов`язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); виконання обов`язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Передати можливо лише дійсне право вимоги, тобто таке, що виникає із зобов`язання, яке не припинилось на момент передачі прав новому кредитору. Чинне законодавство не забороняє відступлення майбутніх вимог. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі № 914/868/17, відступлення майбутніх вимог можливе тільки за умови їх визначеності, тоді як передача за правочином невизначених, позбавлених конкретного змісту вимог, у тому числі й на майбутнє, тягне за собою наслідки у вигляді неукладеності відповідного правочину, оскільки його сторонами не досягнуто згоди щодо предмета правочину або такий предмет не індивідуалізовано належним чином. Встановлюючи дійсність майбутньої вимоги, що переходить до нового кредитора необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 752/8842/14-ц. Межі обсягу прав, що переходять до нового кредитора, можуть встановлюватися законом і договором, на підставі якого здійснюється перехід права. Обсяг і зміст прав, які переходять до нового кредитора є істотними умовами цього договору. З матеріалів справи вбачається, що Договір № 572697 про надання фінансового кредиту між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] був укладений 24.01.2019, тоді як Договір факторингу № 1 між ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» та ТОВ «Авентус Україна» укладено 12.04.2018, тобто, на момент укладення Договору факторингу № 1 ще не виникло зобов`язання між первісним кредитором та боржником. За таких обставин передати право вимоги за зобов`язанням, яке взагалі не існувало на момент укладення Договору факторингу № 1 неможливо. А тому право вимоги до боржника [PERSON] у ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» за Договором факторингу № 1 від 12.04.2018 набуто не було. Таким чином, у матеріалах справи відсутні необхідні допустимі та достовірні докази щодо набуття ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» прав первісного кредитора, а отже не має пред`являти свої вимоги за Договором 572697 про надання фінансового кредиту, укладеним 24.01.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 48 ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, не визнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Суд, розглядаючи справу, повинен вирішити питання про правильність визначення процесуальної правосуб`єктності сторін, зокрема, що позивач дійсно є суб`єктом тих прав, законних інтересів та юридичних обов`язків, які становлять зміст спірних правовідносин і з приводу яких суд повинен ухвалити судове рішення. Відсутність порушеного, не визнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові. Зокрема, встановивши те, що оспорюваний правочин або інші правовідносини не порушують прав і законних інтересів позивача, суд не повинен вдаватися до перевірки ефективності обраного позивачем способу захисту та правової оцінки по суті спору, встановлення обставин наявності/відсутності ідентифікуючих ознак, оскільки вказане є самостійною, достатньою підставою для відмови в позові. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 910/15262/18, від 03 березня 2020 року у справі № 910/6091/19, від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Аналізуючи всі доводи учасників справи, суд приймає до уваги висновки, викладені в рішення ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід. З урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обов`язок подавати докази покладається на сторони процесу, а суд позбавлений можливості визначати коло доказів з власної ініціативи і зобов`язаний розглядати справу виключно на підставі поданих сторонами доказів і в межах заявлених позовних вимог. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, враховуючи, відсутність достовірних і допустимих відомостей, щодо належного набуття позивачем прав первісного кредитора, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою позивачу у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed