Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

15.08.2024 [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 09.09.2006 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, Миколаївської області, Україна, актовий запис №\~1139. Також просила стягнути з [PERSON] на її користь на утримання дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 10\~000 грн., щомісячно, починаючи з 15.08.2024 і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позову зазначала, що фактичні шлюбні відносини з відповідачем припинилися з липня 2024 року через несумісність поглядів на сімейне життя та відсутність взаєморозуміння, що призвело до розпаду сім`ї. Спільне господарство сторони не ведуть. Подружніх відносин не підтримують, разом не проживають. Подальше спільне життя між ними неможливе. Сім`я розпалася остаточно. У сторін в шлюбі народилися діти донька [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Спір щодо спільного майна між сторонами на сьогодні відсутній. Посилаючись на викладене, просила позов задовольнити. Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 26.08.2024 у справі відкрито провадження і справа призначена до розгляду по суті за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали надіслано сторонам. Одночасно відповідачу була надіслана копія позовної заяви та роз`яснено, що у п`ятиденний строк з дня одержання копії ухвали про відкриття провадження подати на адресу суду заперечення проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, а у п`ятнадцятиденняий строк відзив на позов. Відповідач у встановлені судом строки відзив на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не подав, у зв`язку з чим згідно з ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини є достатніми для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 09.09.2006 Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, Миколаївської області, Україна, між сторонами зареєстровано шлюб, про що зроблений відповідний актовий запис №\~1139 від 09.09.2006 та видане Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . У шлюбі у сторін народились дві дитини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] Спір щодо спільно нажитого майна відсутній. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинені. Статтею 24 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, при цьому примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. При дослідженні судом фактичних взаємин між сторонами, дійсних причин розірвання шлюбу встановлено, що подальше спільне життя сторін та збереження шлюбу буде суперечити інтересам чоловіка та дружини, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин та збереження шлюбу. При цьому суд також враховує, що рішення сторонами прийнято з усвідомленням його наслідків. Крім того, згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом було встановлено, що під час реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище з « [PERSON] » на прізвище « [PERSON] ». З огляду на викладене, суд вважає за доцільне задовольнити зазначений позов про розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 3 ст. 115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Згідно з інформацією про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за вих. № 19.04-06/25459/2024 від 07.08.2024 року, неповнолітні діти проживають разом з позивачем за адресою [ADDRESS] . За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.198 (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст.\~7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Отже, нормою ст. 184 СК України не передбачено повноважень суду, під час розгляду справи в порядку позовного провадження та ухвалення рішення про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі, вказувати у його резолютивній частині положення про те, що визначений у твердій грошовій сумі розмір аліментів повинен бути не меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначена вимога покладається на суд лише в порядку наказного провадження, про що зазначено у ч. 3 ст. 184 СК України. Аналізуючи положення статті 182 та 184 СК України слід дійти висновку, що, під час ухвалення судового рішення у справі про стягнення аліментів, визначених позивачем у твердій грошовій сумі, суд зобов`язаний враховувати, щоб розмір аліментів у твердій грошовій сумі не був меншим мінімального гарантованого розміру аліментів на одну дитину відповідного віку, й у разі визначення позивачем твердої грошової суми у меншому розмірі, ніж вказана гарантія, ухвалити рішення, визначивши розмір аліментів у твердій грошовій сумі, який буде відповідати вказаному гарантійному розміру, передбаченому абз. 2 ч. 2 ст. 182 СК України. За таких обставин, враховуючи об`єктивну потребу неповнолітніх дітей сторін у забезпеченні належного матеріального утримання для дитини відповідного віку, беручи до уваги, що відповідач є працездатним, інших утримувачів та стягнень не має, суд дійшов висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у твердій грошовій сумі. Згідно зі ст. 191 СК україни, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позов. Доказів, які б спростовували вищевикладене, судом не здобуто. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн., оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду із вимогою про стягнення аліментів. Крім цього, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати при подачі позову про розірвання шлюбу у розмірі 1211,20 грн. Згідно з ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Outcome: approved