Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

20.02.2024 року позивачка звернулась до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, у якому просить визначити їй додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] терміном один місяць з часу набрання рішення суду законної сили. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [INFO] померла [PERSON] після смерті якої відкрилась спадщина на кв. [ADDRESS] . Після смерті [PERSON] виявилось, що позивачка є єдиним спадкоємцем померлої за заповітом. Позивачка вказує, що вона із заповідачкою проживали за різними адресами, кілька років позивачка допомагала померлій вести домашнє господарство і перебувала із нею у близьких дружніх стосунках, але перед початком війни зв`язок перервався і позивачці не було відомо, що [PERSON] померла за два місці до повномасштабного вторгнення. У кінці липня 2023 року позивачка випадково дізналась про смерть [PERSON] та отримала довідку про її смерть 29.07.2023 року. 16.08.2023 року позивачкою разом зі своїм адвокатом було з`ясовано, що у Спадковому реєстрі за номером 65854587 значиться заповіт складений померлою на ім`я позивачки. Після цього позивачка за допомогою адвоката склала заяву до нотаріальної контори про прийняття спадщини, а також дізналась, що якісь інші невідомі особи звернулись до Сьомої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 09.01.2024 року позивачка отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку із пропуском строку подання заяви про прийняття спадщини. Разом з цим, законодавством передбачена можливість продовження відповідного строку за рішенням суду. Позивачка зазначає, що у встановлений законом термін вона не звернулась із заявою про прийняття спадщини, оскільки не знала ані ні про смерть [PERSON] , ані про наявність заповіту на її ім`я, а через військову агресію та вкрай нервовий і поганий психологічний стан вона не думала про те чи все в порядку з [PERSON] . Позивачка вказує, що є законним спадкоємцем померлої за заповітом, який є чинним, ніким не оскаржувався, підстав для визнання спадщини відумерлою немає. У судових органах немає жодних справ про оскарження права на спадщину чи визнання спадщини відумерлою. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21.02.2024 року справу передано на розгляд Дніпровського районного суду м. Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.03.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою суду від 15.04.2024 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 31.05.2024 року за клопотанням представника позивача призначений розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 05.07.2024 року закрите підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, а також задоволені клопотання представника позивача про витребування доказів та допит свідка. Ухвалою суду від 30.08.2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] . 31.05.2024 року до суду надійшли додаткові пояснення сторони позивача, у яких представник вказує, що позивачці не було відомо про наявність заповіту, при цьому склавши заповіт і не змінивши його до часу смерті [PERSON] чітко висловила свою волю щодо розпорядження належним їй майном. Значна частина строку на подання заяви про прийняття спадщини припала на військову агресію рф, що стало підставою для вимушеного переміщенні позивачки до Вінницької області. Якщо спадкоємець пропустив строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причинною пропуску строку для прийняття спадщини. Враховуючи принципи пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав позивача в аспекті ст. 6 Конвенції, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність і розмінність, та на забезпечення завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, ураховуючи обставини справи, наявність заповіту на користь позивачки, відсутність інших спадкоємців за законом та заповітом, а також наведені причини несвоєчасного подання заяви про прийняття спадщини, які свідчать про наявність об`єктивних та істотних труднощів у питанні подання заяви про прийняття спадщини, з урахуванням свободи заповіту як фундаментального принципу спадкового права, сторона позивача просить задовольнити позов та визначити додатковий строк для подання заяви про прийняття спадщини. 18.09.2024 року до суду надійшов відзив на позову заяву, у якому представник відповідача Київської міської ради просить розглядати справу за відсутності представника та ухвалити рішення згідно норм чинного законодавства України зважаючи на докази наявні в матеріалах справи. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду показала, що раніше вона разом з позивачкою працювала в АТ Ощадбанк, в подальшому позивачка пішла на іншу роботу. 21.07.2023 року, коли свідок збиралась у відпустку, до приміщення банку прийшла невідома жінка, яка шукала позивачку та казала, що це з приводу якогось заповіту, але на той час позивачка у банку вже не працювала, тому свідок зателефонувала позивачці і розповіла, що її шукає якась жінка. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та додаткових поясненнях, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що пропущенню строку на подання заяви про прийняття спадщини сприяло повномасштабне вторгнення рф, що змусило позивачку виїхати до Вінницької області. Про смерть спадкодавця позивачка не знала і про наявність складеного на її ім`я заповіту дізналась лише після смерті [PERSON] . Позивачка з померлою постійного зв`язку не підтримували і коли позивачка повернулась до м. Києва з Вінницької області колишня колега їй повідомила, що можливо [PERSON] померла, але строк для подання заяви про прийняття спадщини вже був пропущений. Як тільки позивачка дізналась про дійсну смерть [PERSON] та залишений нею заповіт на ім`я позивачки, остання одразу звернулась до органів нотаріату, але строк для прийняття спадщини вже був пропущений. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] немає і поскільки позивачка не знала про наявність заповіту це є підставою для надання додаткового строку на прийняття спадщини, крім того, у цій ситуації слід враховувати волю спадкодавця. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслана на його адресу судова кореспонденція повернулась до суду без вручення адресату. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 142). На час своєї смерті [PERSON] одна була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 121). За життя, а саме 27.12.2019 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 120). [PERSON] 06.09.2023 року звернувся до Сьомої київської державної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] зазначивши про те, що померла залишила заповіт на його ім`я (а.с. 117). Разом з цим, за життя, а саме - 21.05.2020 року, [PERSON] склала наступний заповіт, яким заповіла належну їй квартиру [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 137). Позивачка 28.12.2023 року склала нотаріально посвідчену заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка залишила заповіт на її ім`я, і до Сьомої київської державної нотаріальної контори вказана заява надійшла 02.01.2024 року (а.с. 138). Постановою державного нотаріуса Сьомої київської державної нотаріальної контори від 01.09.2024 року позивачці відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно померлої [INFO] [PERSON] , оскільки спадкоємиця звернулась до нотаріальної контори вже після спливу терміну, пропустивши строк для прийняття спадщини і доказів постійного проживання разом з померлою на час смерті не надала (а.с. 148). Із матеріалів нотаріальної справи вбачається, що будь-які інші особи із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до органів нотаріату не звертались. Статтями 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.ст. 1220, 1221 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Положення ст. 1223 ЦК України визначають, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст. 1233 ЦК України). Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст. 1234 ЦК України). Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини (ст.ст. 1235-1236 ЦК України). Стосовно заповіту складеного померлою на ім`я третьої особи [PERSON] суд зазначає, що окрім подання ним заяви про прийняття спадщини поза межами 6-місячного строку, згідно ст. 1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Відповідно до положень ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (ст. 1269 ЦК україни). Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ст. 1270 ЦК України). Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (ст. 1272 ЦК України). Отже, подання заяви про прийняття спадщини є дією, яку повинен вчинити спадкоємець, який бажає прийняти спадщину тоді, коли такий спадкоємець не проживав на час відкриття спадщини постійно зі спадкодавцем. Відповідно, пропустити строк на прийняття спадщини може спадкоємець, який постійно не проживав на час відкриття спадщини зі спадкодавцем. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Право на спадщину виникає з моменту її відкриття, і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) спадкоємець пропустив строк для прийняття спадщини; 2) у спадкоємця були перешкоди для подання заяви для прийняття спадщини; 3) ці обставини визнані судом поважними. Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи. Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду з позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини і з урахуванням конкретних фактичних обставин справи такими поважними причинами пропуску строку можуть бути: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалим відрядженням, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Оцінка поважності причин пропуску строку прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Вирішуючи питання поважності причин пропуску позивачкою шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд враховує, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Вжиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, необхідно визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17-ц, від 01 червня 2020 року у справі № 185/777/17. Враховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявниці в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, суд надавши правову оцінку наявним у справі доказам та взаємовідносинам сторін, доходить висновку про наявність підстав для визначення позивачці додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , терміном один місяць. Як вбачається з матеріалів справи, позивачка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 15.07.2021 року (а.с. 20). Згідно довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, з 29.04.2022 року фактичне місце проживання/перебування позивачки було зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с. 82). Отже, убачається, що частина часу визначеного законом для подання заяви про прийняття спадщини припала на початок повномасштабної збройної агресії рф проти України, і загально відомим є факт ведення бойових дій на території Київської області та м. Києва, що ускладнювало, а у переважній більшості й взагалі унеможливлювало на початку активної збройної агресії користування громадянами державними/приватними послугами, у тому числі послугами державних чи приватних нотаріусів. Убачається, що позивачка та померла [PERSON] не були родичами і, як стверджує позивачка, вона не мала інформації про те, що [PERSON] склала на її ім`я заповіт. При цьому, доказів зворотного матеріали справи не містять. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належно вираженим, підлягає правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також неодмінність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Тобто, складаючи заповіт, спадкодавець виражає свою волю на набуття спадкоємцем права на визначене в ньому майно. Враховуючи зазначене, дотриманням свободи заповіту в частині реалізації волі спадкодавця є забезпечення спадкоємцю можливості прийняти спадщину в порядку, встановленому чинним законодавством. Як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту. Отже, ураховуючи наведені обставини суд дійшов висновку про наявність поважних причин, які стали підставою для пропущення позивачкою встановленого законом строку для подання заяви про прийняття спадщини, а тому позов підлягає до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: approved