Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

[PERSON] 27 березня 2024 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2024 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2024 року представникові позивача за зустрічним позовом у задоволенні клопотання про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2024 року у задоволенні клопотання про допит свідків представникові [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 травня 2024 року у задоволення клопотання про допит свідків представникові [PERSON] було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2024 року заяву [PERSON] про допит свідків було повернуто заявникові. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2024 року заяву [PERSON] про допит свідків було задоволено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2024 року підготовче провадження було закрито, а справу призначено до судового розгляду. Позивач за первісним позовом у позовній заяві, відзиві на зустрічний позов та запереченнях, посилався на те, що вони з відповідачем 22 серпня 2009 зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року. У період перебування в зареєстрованому шлюбі, 27 серпня 2018 року, ними за спільні грошові кошти на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 2083, було придбано квартиру [ADDRESS] . Зазначена спірна квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] . Позивач за зустрічним позовом не обґрунтовує, яким чином спірна квартира є особистою приватною власністю та яким чином вона могла бути придбана за її особисті кошти, отримані від продажу належних їй будинку і земельної ділянки [ADDRESS] , оскільки ціна договорів купівлі-продажу вказаного майна склала загалом 104\~855 грн., вартість спірної квартири склала 330\~163 грн. Позивач за первісним позовом працював і мав стабільний дохід, [PERSON] при цьому доходів не мала, тому посилання, що квартиру [ADDRESS] було придбано за її особисті кошти не підтверджено належними та достатніми доказами. У самому договорі купівлі-продажу від 27 серпня 2018 року нотаріусом зазначено про положення про спільну сумісну власність подружжя та зазначено про надання згоди іншим з подружжя на укладення договору. Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири [PERSON] діяла в інтересах сім`ї. Якщо б позивач за зустрічним позовом вважала би, що квартира є її особистою приватною власністю, нотаріусом обов`язково зазначена обставина була б відображена у самому договорі. Посилання позивача за зустрічним позовом щодо того, що дійсною ціною продажу належного на праві особистої приватної власності їй нерухомого майна земельної ділянки і житлового будинку, була сума у розмірі 527\~000 грн., посилаючись на попередній договір, який не укладений у формі, як того вимагає закон, є незмістовними. Яким чином [PERSON] розпорядилася коштами у розмірі 104\~855 грн., отриманих від продажу належного їй майна, йому невідомо. Посилання [PERSON] на ту обставину, що [PERSON] страждає на алкоголізм є безпідставними. З приводу строків позовної давності зазначив, що строки були зупинені з 02 квітня 2020 року по 30 червня 2023 року на період дії карантину. Просив суд визнати право власності на частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] в порядку поділу майна подружжя. У задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Представник позивача надав судові заяву, в якій просив суд справу розглядати без його участі та участі позивача, первісні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, у задоволенні зустрічних вимог просив відмовити. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] у своєму зустрічному позові та відповіді на відзив, посилалася на те, що 24 січня 1998 року її матір подарувала їй квартиру [ADDRESS] , яку вона перед укладенням шлюбу з [PERSON] подарувала матері. Згодом її матір продала квартиру, а отримані від продажу квартири кошти передала їй. На підставі договору дарування їй належав будинок [ADDRESS] та земельна ділянка там же, які вона продала 19 липня 2018 року, а за отримані від продажу кошти придбала квартиру. Відповідно до попереднього договору купівлі-продажу, ціна договору склала 20\~000 доларів США, що за курсом НБУ становило 527\~000 грн. Тобто, вона отримала від продажу належного їй нерухомого майна кошти саме у розмірі 527\~000 грн., а не 104\~855 грн., як це зазначено у договорах купівлі-продажу земельної ділянки і будинку. Коштів було достатньо на придбання спірної квартири, а від позивача за первісним позовом взагалі коштів на придбання квартири не надходило. Твердження [PERSON] про те, що станом на час придбання спірного об`єкту нерухомого майна вона доходів не отримувала, не відповідає дійсності. За період з 2010 року вона була зареєстрована як фізична особа-підприємець, з 2011 року по 2018 рік була працевлаштована на підприємствах та отримувала дохід. Зазначила, що шлюбні відносини з [PERSON] були припинені з березня 2017 року, станом на придбання спірної квартири вони не проживали разом, спільного господарства не вели, оскільки він зловживав алкогольними напоями та наркотичними речовинами. Оскільки спірний об`єкт нерухомого майна хоча і було придбано у період перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за її особисті кошти, тому спірна квартира є її особистою власністю. Просила суд визнати квартиру [ADDRESS] особистим майном [PERSON] . Представник позивача за зустрічним у судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій проти первісних позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги просила задовольнити. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд приходить до такого висновку за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 серпня 2009 року (а.с. 56), який рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року було розірвано (а.с. 17-18). 14 січня 2022 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 58). На підставі договору дарування житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами від 13 вересня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Драпатою О.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1100, право власності на житловий будинок [ADDRESS] була зареєстровано за [PERSON] (а.с. 61). Згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку від 19 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1650, [PERSON] продала, а [PERSON] купив, житловий будинок [ADDRESS] за 84\~944 грн. (а.с. 62). На підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 19 липня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 1658, [PERSON] продала, а [PERSON] придбав земельну ділянку [ADDRESS] за 19\~911 грн. (а.с. 63). 27 серпня 2018 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Шрамко В.В. і зареєстрованого в реєстрі за № 2083, придбала за 330\~163 грн. квартиру [ADDRESS] (а.с. 9-10), право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). Спірне майно було придбано [PERSON] 27 серпня 2018 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Згідно із частиною першою статті 61\~СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63\~СК України закріплено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст.\~65\~СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно із ч. 1 ст.\~70\~СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст.\~71\~СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України), ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. На підставі п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Земельна ділянка [ADDRESS] та житловий будинок [ADDRESS] за тією ж адресою, належні [PERSON] на праві власності в порядку дарування, були продані нею за 104\~855 грн., що підтверджується копіями договорів купівлі-продажу жилого будинку і земельної ділянки від 19 липня 2018 року, копії яких наявні матеріалах справи (а.с. 62, 63). Квартира [ADDRESS] , яка є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана [PERSON] за 330 163 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 27 серпня 2018 року (а.с. 9-10), з яких 104 855 грн. це особисті кошти [PERSON] , що становить 31,76% від вартості спірної квартири. Подружжям [PERSON] і [PERSON] на придбання спірної квартири було витрачено спільні кошти подружжя у розмірі 225 308 грн. (330\~163 грн. 104 855грн. = 225 308 грн.). Таким чином, суд приходить до висновку, що ідеальна частка у розмірі 32/100 частини квартири [ADDRESS] , набута [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , є її особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти, отримані за відчуження житлового будинку і земельної ділянки у загальному розмірі 104 855 грн. і які вона витратила на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю [PERSON] . Суд не приймає до уваги посилання позивача за зустрічним позовом про те, що квартиру в цілому було придбано за особисті кошти [PERSON] , отримані нею від продажу майна, належного їй на праві особистої приватної власності, посилаючись на попередній договір № 0017 від 12 липня 2018 року, укладений нею з [PERSON] , містить ціну у розмірі 527\~000 грн., оскільки попередній договір\~укладається у\~формі,\~встановленій для\~основного договору,\~а якщо\~форма основного\~договору не\~встановлена,\~-\~у письмовій\~формі. Тобто, договір, на який посилається позивач за зустрічним позовом, мав бути нотаріально засвідченим, тому суд зазначає, що вказаний попередній договір є неналежним доказом. Таким чином, доведеною є сума у розмірі 104 855 грн., отримана від продажу майна, належного [PERSON] на праві особистої приватної власності. Отже, зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в частині визнання 32/100 частин квартири [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Щодо заяви [PERSON] про застосування строків позовної давності до первісних позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в порядку розподілу майна подружжя, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Як вбачається з пояснень позивача за первісним позовом, зазначеним у відзиві на зустрічний позов, між сторонами не виникало жодних питань з приводу користування спірної квартирою та її поділу. Доказів виникнення спору у період, який би вказував про пропуск позивачем за первісним позовом строку на звернення з позовом, [PERSON] не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем за первісним позовом строк позовної давності не пропущено. Щодо твердження позивача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом, що спірна квартира була придбана за кошти, отримані ними за час їх трудової діяльності, суд зазначає наступне. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 60 СК України об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Тобто, кошти отримані, як позивачем за первісним позовом, так і позивачем за зустрічним позовом, були об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки з рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 21 січня 2021 року вбачається, що до червня 2020 року вони підтримували шлюбні відносини, тому ці твердження зводяться до переоцінки доказів кожною із сторін та на правильне вирішення даного спору суттєвого впливу не мають, а також спростовують твердження [PERSON] про те, що з червня 2017 року шлюбні відносини між [PERSON] і нею було припинено. Твердження позивача за зустрічним позовом в частині, що її матір після продажу подарованої [PERSON] квартири грошові кошти передала для особистих потреб позивача за первісним позовом, доказами не підтверджено. Таким чином, суд приходить до висновку, що оскільки 32/100 частин спірної квартири є особистою власністю [PERSON] , 68/100 частин квартири [ADDRESS] , набуті [PERSON] і [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі є спільним майном подружжя. Таким чином, квартиру [ADDRESS] було придбано сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, з вирахуванням часток, які належать [PERSON] у розмірі 32/100 частини спірної квартири, тобто на 68/100 частин квартири на підставі ст. 60 СК України поширюється режим спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково та визнати за ним право власності на 34/100 частини спірної квартири, оскільки інші 34/100 частини квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. У задоволенні інших позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем за первісним позовом при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 7 753 грн. 96 коп. (а.с. 1), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача за первісним позовом складає 2 636 грн. 35 коп. (7\~753 грн. 96 коп. / 100 % х 34 %= 2 636 грн. 35 коп.). Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] при зверненні до суду було сплачено судовий збір у загальному розмірі 3 777 грн. (а.с. 49), враховуючи, що позовні вимоги було задоволено частково, розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на її користь складає 1 208 грн. 74 коп. ( 3\~777 грн. 31 коп. / 100 %*32 % = 1 208 грн. 74 коп.) При цьому, оскільки розмір судового збору, який підлягає стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] є меншим, суд приходить до висновку про зарахування зустрічних вимог в цій частині, тому з розмір судового збору, який належить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] становить 1 427 грн. 61 коп. (2 636 грн. 35 коп. 1 208 грн. 74 коп. = 1 427 грн. 61 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: partial