Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позиція сторін у справі [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення одноособового виховання дітей батьком. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що з липня 2012 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі. На даний час сімейні відносини між сторонами фактично припинилися і з середини 2023 року подружжя має роздільний бюджет та фактично спільне господарство не веде, проживають окремо. На момент розгляду справи відповідач виїхала за межі України до Румунії для оформлення офіційних документів на постійне місце проживання цій країні. Неповнолітня дитина [PERSON] почав переважно проживати разом із позивачем, який самостійно виховує та повністю забезпечує його потреби. Дитина категорично заперечує проти того, щоб покинути Україну і проживати разом з відповідачем на території Румунії. Разом з тим, відповідач, не заперечує, щодо одноособового виховання дитини позивачем в Україні та підтверджується Договором від 14 травня 2024 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим № 2412, укладеним між позивачем та відповідачем. У позивача виникла необхідність встановити факт одноособового, самостійного виховання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] для отримання щомісячної грошової допомоги на дітей та зменшення суми загального місячного оподатковуваного доходу, отриманого від одного роботодавця у вигляді заробітної плати, на суму податкової соціальної пільги. Відповідач подала до суду заяву про визнання позову. В судове засідання сторони не з`явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 вересня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 13.07.2012 між [PERSON] та [PERSON] укладений шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Голосїївського районного управління юстиції у місті Києві, про що 13.07.2012 в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис №377. Від цього шлюбу Позивач та Відповідач мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] (копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , видане 07.08.2012 відділом державної реєстрації актів цивільного стану Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві). Як зазначає позивач та не заперечується стороною відповідача, на даний час сімейні відносини між сторонами фактично припинилися і з середини 2023 року подружжя має роздільний бюджет та фактично спільне господарство не веде, проживають окремо. Встановлені в судовому засіданні обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Позиція суду та оцінка аргументів сторін щодо розірвання шлюбу Відповідно до ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Обґрунтованих підстав вважати, що сторони примиряться судом не встановлено. При таких обставинах суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження їх сім`ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Щодо визначення місця проживання дитини, її виховання та утримання Відповідно до статей 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. Згідно з частинами першою-п`ятою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України» (далі - Закон № 1906-IV) міжнародний договір України - укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо). У пунктах «а», «b» частини першої статті 2 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року визначено, що для цілей цієї Конвенції «договір» означає міжнародну угоду, укладену між державами в письмовій формі і регульовану міжнародним правом, незалежно від того, чи викладена така угода в одному документі, двох чи кількох зв`язаних між собою документах, а також незалежно від її конкретного найменування; «ратифікація», «прийняття», «затвердження» і «приєднання» означають, залежно від випадку, міжнародний акт, який має таке найменування і за допомогою якого держава виражає в міжнародному плані свою згоду на обов`язковість для неї договору. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року, принципом 6 якої передбачено, що малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю, не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку з цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України, не є міжнародним договором, хоча є визнаним джерелом міжнародного права. Відповідно до частин першої, другої статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно з частинами першою, другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини необхідно розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення Конвенції про права дитини, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, її норми мають вищу юридичну силу, мають імперативний характер. Норми Конвенції зобов`язані враховувати всі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ зазначив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У згаданих рішеннях ЄСПЛ не визначав обов`язкового та беззаперечного врахування судами принципу 6 Декларації прав дитини. Наведене узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) В судовому засіданні встановлено, що позивач повністю опікується дитиною, створює усі необхідні умови, утримує, а відповідач позов визнала, відтак суд приходить до висновку про те, що визначення місця проживання дитини разом із батьком відповідає якнайкращим інтересам дитини. Той факт, що самостійне виховання та утримання неповнолітньої дитини здійснюється батьком підтверджується матеріалами справи, а відтак вимоги позову в цій частині є також обґрунтованими.

Outcome: approved