Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

у травні 2024 року ТОВ "Інстафінанс" звернулося до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договорами . В обґрунтування позовної заяви позивач зазначає, що 17 червня 2021 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії/позики № IU2472274 (в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії № IU7206124), додатки та додаткові угоди до якого є невід`ємними його частинами та є обов`язковми для їх виконання сторонами. Відповідно до умов договору позивач надав, а відповідач прийняв у власне користування грошові кошти, які зобов`язався повернути у строки, визначені умовами договору, сплатити проценти за користування ними та виконати інші зобов`язання, передбачені договором. У зв`язку із неналежним виконанням умов договору, у відповідачки утворилася заборгованість у розмірі 24 779,00 грн, з яких: 13000,00 грн - за тілом кредиту, 6319,00 грн - за процентами, 5460,00- заборгованість по оплаті коштів за організацію продовження дії договору, яка сплачується в порядку післясплати. Зазначену заборгованість, витрати понесені позивачем на професійну правничу допомогу та суму сплаченого судового збору позивач просить стягнути на свою користь у судовому порядку. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31 травня 2024 року позовну заяву було передано для розгляду судді Шаповаловій К.В. Фактично справу було передано судді 03 червня 2024 року. 18 червня 2024 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 19 червня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 02 вересня 2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив суд залишити позовні вимоги без задоволення з підстав того, що матеріали позову не містять доказів перерахування обумовлених між сторонами грошових коштів на підтвердження реальності договору позики. Договір позики є реальним договором і вважається укладеним з моменту передачі грошей, тому в даному конкретному випадку недостатньо, щоб сторони просто домовилися про умови договору, а важливо, щоб при цьому відбулася фактична передача грошових коштів і тільки після цього у сторін виникають взаємні права й обов`язки за договором. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Однак такого зі змісту договору не вбачається, а оригіналів документів, як самого договору, так і первинних фінансових документів, що підтверджують реальність його виконання суду до матеріалів справи не надано. Лист АТ «Таскомбанк», який міститься у матеріалах справи, не містить відомостей про те, що кошти перераховувалися на підставі відповідного договору, що не дає суду можливості застосувати до даних правовідносин умови кредитного договору. Представник відповідача зазначає, що належним доказом заборгованості відповідача за тілом кредиту може бути виписка по картковому рахунку, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами. Разом з тим, позивачем не надано належних доказів на підтвердження перерахування відповідачу коштів по кредитному договору - розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Крім того, доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Щодо сплати відсотків за користування кредитом представник відповідача зазначає наступне. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Відповідно до наданих до матеріалів справи документів, строк кредитування - 30 днів, протягом якого кредитор вправі нараховувати відсотки за користування грошовими коштами. Позивач відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку його дії у позикодавця відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти. 10 вересня 2024 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що ознайомившись із відзивом відповідача, представник позивача вбачає, що основною причиною для відмови у задоволенні позовної заяви на думку представника відповідаач є те, що позивачем нібито не було надано доказів перерахування відповідачу грошових коштів та підтвердження реальності договору позики. Представник позивача зазначає, що наведені відповідачем у відзиві аргументи не відповідають дійсності та спростовуються доказами наданими позивачем під час подання позовної заяви. Відповідачем на порталі кредитодавця, з метою отримання кредиту було подано заяву та створено особистий кабінет, заповнено персональні дані, які необхідні були для перевірки позичальника, зокрема: ПІБ: [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , серія, номер паспорта: [NUMBER] , також відповідач вказала свою електронну пошту: [INFO] , яка відповідно до договору належить лише їй, а спілкування за допомогою використання цієї пошти вважається сторонами належним, номер телефону: [NUMBER] , номер платіжної карти: [NUMBER] крім цього відповідачем були зроблені та надані позивачу її фото разом із паспортом, серію та номер якого вона вказала під час укладення договору, копія цього фото була додана до позовної заяви. Вказавши всю необхідну інформацію для отримання кредиту та погодившись з умовами договору, відповідно до вимог частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», кредитодавцем було надіслано позичальнику 17 червня 2021 року о 17:52:44 одноразовий ідентифікатор (otp-пароль) СМС-повідомленням на фінансовий номер мобільного телефону відповідача, який вона вказала під час реєстрації, а саме: (0639214588), час введення клієнтом разового ідентифікатору 17 червня 2021 року о 17:53:00, що підтверджується витягом із журналу дій інформаційно-телекомунікаційної системи, який було додано до позовної заяви. Згідно з відповіді АТ «Таскомбанк» на запит позивача, банк надав підтвердження, що дійсно було здійснено переказ грошових коштів 17 червня 2021 року о 17:53:49 у розмірі 13 000,00 грн на карту отримувача, яку відповідач вказала під час укладення кредитного договору, а саме [NUMBER] . Представник позивача також зазначив, що інформаційно-технічна система компанії налаштована таким чином, що неможливо підписати кредитний договір, та, відповідно, отримати кредитні кошти, не пройшовши всю послідовність, яка включає в себе, в тому числі, ознайомлення з зазначеними документами, для повного інформування клієнта/позичальника про продукт компанії, для можливості здійснення вільного вибору клієнтом/позичальником заключати кредитний договір, чи ні. Таким чином договір між позивачем та відповідачем було підписано шляхом використання електронного підпису унікальним одноразовим ідентифікатором (otp- паролем) в особистому кабінеті на порталі (веб-сайті) кредитодавця з дотриманням всіх вимог законодавства. Відносно аргументів відповідача, що він нібито не отримував кредит, представник позивача зазначив, що переказ грошових коштів згідно з договором був здійснений на банківську картку за маскованим номером - [NUMBER] , який був вказаний заявником на порталі (веб-сайті) компанії. Інформація щодо факту переказу позивачем кредитних коштів заявнику та підтвердження факту банківського трансферу кредитних коштів, як уже було сказано вище, була надана позивачем під час подання позову. Представник позивача зазначає, що наразі відсутній нормативно-правовий обов`язок банків-емітентів банківських карток розкривати небанківським фінансовим установам інформацію щодо тримача таких карток. Так само, зважаючи на це, у компанії відсутній і нормативно-правовий обов`язок, і реальна можливість перевіряти (встановлювати) факт належності банківської картки позичальнику. Відповідно до пункту 2.1.1. договору (Загальні умови договору кредитної лінії) позичальник самостійно зазначає в заявці реквізити своєї платіжної картки, на яку бажає отримати кредит, а згідно п. 2.2. договору перевірка належності платіжної картки позичальнику є правом, а не обов`язком компанії, яким вона розпоряджається на власний розсуд. Таким чином, позивачем було перераховано кредитні кошти на банківську карту, яку відповідач зазначила при подачі заявки на отримання кредитних коштів на порталі (веб-сайті) компанії. Позивач зазначає, що виконав умови договору та надав відповідачу кредит, у спосіб та у порядку визначеному договором, однак відповідач у порушення вимог договору та норм чинного законодавства свої зобов`язання належним чином не виконав та продовжує ухилятися від виконання своїх обов`язків, а тому позивач позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 25 вересня 2024 року до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача зазначив, що договір не містить номеру та відомостей про його підписання електронним підписом одноразовим ідентифікатором саме [PERSON] , оскільки саме тільки зазначення в кредитному договорі персональних даних відповідачки не підтверджує проходження нею верифікації та ідентифікації згідно вимог законодавства, що відбулося за відсутності копій (електронних чи паперових) особистих документів, які б підтверджували електронну ідентифікацію фізичної особи відповідача. Посилання представника позивача на те, що відповідачка зареєструвалася на веб- сайті в мережі Інтернет, зайшла до особистого кабінету, створила анкету клієнта, ознайомилася з відповідними правилами надання коштів у позику шляхом проставляння нею на інтернет сторінці, яка є частиною інформаційно-телекомунікаційної системи (ІТС) товариства, підписала зазначений вище кредитний договір одноразовим ідентифікатором, який отримала на фінансовий номер телефону (зазначений у анкеті клієнта), нічим не доведені та не підтвердженні. Долучений до матеріалів справи кредитний договір не містить дати та номеру, який вказаний у витягу з журналу інформаційно-телекомунікаційної системи, що в свою чергу не дозволяє ідентифікувати, який саме договір підписала відповідач. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей, однак такого зі змісту договору не вбачається, а оригіналів документів, як самого договору, так і первинних фінансових документів, що підтверджують реальність його виконання суду до матеріалів справи не надано. Представник відповідача зазначає, що лист АТ «Таскомбанк» від 22 березня 2024 року про перерахування коштів ТОВ «Інстафінанс» відповідачці, не є належним, допустимим і достатнім доказом перерахунку грошових коштів згідно вказаних вище вимог Закону. Крім того, зі справи не зрозуміло, яке відношення АТ «Таскомбанк» має до даного кредитного договору між відповідачкою та ТОВ «Інстафінанс», більш того, номеру договору укладеного між сторонами справи та реквізити повного карткового рахунку позичальника (на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів) в матеріалах справи не міститься. З огляду на викладене, представник відповідача просив суд залишити позовні вимоги без задоволення. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, проаналізувавши обставини справи у їх сукупності, вивчивши доводи, викладені учасниками справи у заявах по суті, дослідивши додані до позовної заяви докази, доходить наступного висновку. Судом встановлено, що 17 червня 2021 року між ТОВ "Інстафінанс" та [PERSON] було укладено договір кредитної лінії № IU2472274 (в інформаційно-телекомунікаційній системі компанії № IU7206124). Кредитний договір між позивачем та відповідачем було підписано шляхом використання електронного підпису унікальним одноразовим ідентифікатором (otp-паролем) - W9DGA6 в особистому кабінеті на Порталі (веб-сайті) позивача (кредитодавця), який було введено клієнтом 17 червня 2021 року о 17:53 год. Відповідно до спеціальних умов для короткострокового кредиту договору кредитної лінії № IU2472274 від 17 червня 2021 року, ліміт кредитної лінії становить 13000,00 грн., сума кредиту 13000,00 грн., потенційний ліміт кредитної лінії 20 000,00 грн., процентна ставка в день 1,62 %; реальна річна процентна ставка 12292,79 %; дата повного погашення кредиту - 17 липня 2021 року; плата за організацію продовження дії договору, якщо така сплачується в порядку післясплати - 2730,00 грн. Згідно пункту 2.1.1 договору кредитної лінії, на порталі позичальник повинен заповнити заяву шляхом введення необхідної суми кредиту та строку оплати, а також надати (завантажити) інші дані та документи, що вимагаються. Також, якщо буде використовуватися електронний платіж, посилання на постачальника таких послуг повинно відкриватися у полі, в якому позичальник повинен ввести реквізити своєї платіжної картки. Згідно пунктом 1 загальних умов договору, період продовження - це період часу, на який переноситься дата оплати або дата повного погашення суми кредиту відповідно до загальних та спеціальних умов договору. Починається з дня, коли позичальником попередньо в повному обсязі сплачено плату за організацію продовження, або замовлено період продовження з післясплатою відповідно до умов договору. Згідно пункту 3.3 загальних умов договору, позичальник також може замовити продовження строку оплати або перенесення на пізніше дату повного погашення за кредитом на умовах післяплати. Сторони домовилися, що несплата позичальником договірних платежів або плати за організацію продовження до 23 год 50 хв останнього дня строку оплати є вільним, самодостатнім та усвідомленим волевиявленням позичальника змінити дату оплати та продовжити дію договору на строк та за ціною, визначеними у спеціальних умовах кредиту. Пунктом 3.3.1 договору передбачено, що кредитодавець має право на власний розсуд і без пояснення причини приймати рішення щодо задоволення чи відхилення запиту позичальника на продовження строку оплати або перенесення на пізніше дату повного погашення за кредитом на умовах післяплати. Кредитодавець зобов`язується надати кредит (кредити) позичальнику в межах ліміту кредитної лінії на основі заяви (заяв) позичальника та за умови їх схвалення і позичальник зобов`язується повернути кредитодавцю суму наданого кредиту та сплатити всі відповідні договірні компенсації до останнього дня строку оплати (п.3.1 договору). За користування сумами, які надаються в якості кредиту (кредитів) за договором та в межах ліміту кредитної лінії, позичальник повинен сплачувати кредитодавцю проценти за кредитом за процентною ставкою, визначеною в спеціальних в спеціальних умовах кредиту. Оплата процентів за кредитом здійснюється до останнього дня строку оплати (п.4.1.1 договору). Згідно з пункту 4.1.2 договору проценти за кредитом обчислюються за весь період часу, коли кредит використовувався позичальником, починаючи з першого дня надання кредиту та закінчуючи днем, коли всю суму кредиту було повернуто кредитодавцю. Пунктом 4.1.3 договору передбачено, що процентна ставка за кредитом є фіксованою. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України). Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (статті 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. Згідно з статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до положень частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно статті 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб- сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей вищевказаного договору, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного цифрового підпису позичальника лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» укладені між ТОВ "Інстрафінанс" та [PERSON] договір прирівнюєюся до укладеного в письмовій формі. З матеріалів вбачається, що 17 червня 2024 року ТОВ «Інстафінанс» здійснило переказ у розмірі 13000,00 грн на банківську картку № [NUMBER] , зазначену [PERSON] при укладанні договору кредитної лінії IU2472274. Таким чином, кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав в повному обсязі, що підтверджується відповіддю-підтвердженням від АТ «Таскомбанк» на запит щодо успішності переказу коштів відповідачу. В свою чергу, відповідач, в порушення умов вказаних кредитних договорів, належним чином не виконала своїх зобов`язань, кредитні кошти у визначені спеціальними умовами до договору строки не повернула (доказів протилежного суду надано не було) у зв`язку з чим у останньої виникла заборгованість за договором кредитної лінівї № IU2472274 у розмірі 24779,00 грн, з яких: 13000,00 грн - за тілом кредиту, 6319,00 грн за процентами для початково визначеної тривалості та 5460,00 грн - заборгованість за оплату організації продовження дії договору, яка сплачується в порядку післясплати, враховуючи, пункт 3.3 договору та з огляду на те, що дія договору продовжувалась двічі, що підтверджується наданим розрахунком. Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним Договором. Відповідно до частиною другою статті 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Відповідачем не надано суду доказів погашення заборгованості за кредитним договором перед ТОВ "Інстафінанс", разом із тим суд відхиляє твердження представника відповідача про те, що матеріали справи не містять доказів укладення електронного кредитного договору та те, що лист наданий АТ «Таскомбанк» не підтверджує факт перерахування коштів відповідачу, враховуючи викладене вище. Також суд відхиляє доводи представника відповідача щодо того, що позивачем не перевірено реквізити повного карткового рахунку позичальника, на який мало бути здійснено перерахування кредитних коштів, а тому докази перахування коштів є неналежними, оскільки відповідачем [PERSON] було особисто зазначено номер банківської картки, на яку було перераховано кредитні кошти, про що свідчить витяг з журналу дій інформаційно-телекомунікаційної системи, що долуений до позовної заяви. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вказівками закону та договору. Відповідно до укладеного між сторонами договору та статей 1049, 1050 та 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти. Статті 527, 530 ЦК України зазначають, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. У відповідності до статті 611 ЦК України за порушення зобов`язання наступають правові наслідки, передбачені статей 624, 625 ЦК України, тобто, при порушенні зобов`язань боржник повинен сплатити кредитору борг, відсотки від суми боргу та неустойку у вигляді пені та штрафу, що передбачена умовами договору. Згідно статті 599 Цивільного Кодексу України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, а ст. 615 Цивільного Кодексу України встановлює, що одностороння відмова від виконання зобов`язання і одностороння зміна умов договору не допускається. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість у розмірі 24779,00 грн, з яких: 13000,00 грн - за тілом кредиту, 6319,00 грн за процентами для початково визначеної тривалості та 5460,00 грн - заборгованість за оплату організації продовження дії договору, яка сплачується в порядку післясплати. Як зазначалося у спеціальних умовах договору, строк його дії складає 30 днів, та такий договір може бути продовжено від 7 до 30 днів. Дія договору продовжувалася двічі, шляхом оплати організації продовження дії договору, яка сплачується в порядку післяплати, з урахуванням пункту 3.3 договору. Отже, оскільки дія договору була продовжена 17 липня 2021 року та 24 липня 2021 року, та більше строк дії договору не продовжувався, то строк дії договору закінчився 23 серпня 2021 року. В той же час із розрахунку заборгованості вбачається, що позивачем було нараховано відповідачу відсотки за користування кредитом поза межами строку дії договору. Поряд з цим, із долученого до позову розрахунку вбачається, що позивачем у період з 18 червня 2021 року по 17 липня 2021 року відповідачу нараховано проценти за користування кредитом на загальну суму - 315,90 грн, які й підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно частин 1, 5, 6, 7 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Отже, зважаючи на те, що [PERSON] не виконала грошове зобов`язання за кредитним договором, порушені права позивача підлягають судовому захисту шляхом примусового стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором№ IU2472274 у розмірі 18775,90 грн (13000 грн сума кредиту, 315,90 грн - нараховані проценти у період дії договору, з урахуванням його продовження, 5460 грн за продовження строку дії договору двічі). Окрім того, позивач просив суд стянути із відповідача витрати понесені позивачем на правову допомогу у загальному розмірі 5216,85 грн, з яких: 1500,00 грн - фіксована сума витрат на правову допомогу та 3716,85 грн - 15% від стягненої з боржника суми. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом із тим чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат позивачем на правову допомогу, представником позивача до матеріалів справи надано ордер на надання правничої допомоги, копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, рахунок на оплату № 10 від 14 травня 2024 року та платіжну інструкцію № 11745 на суму 1500 грн. Відповідно до статті 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами статті 27 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Як вбачається з матеріалів справи, представником позивача адвокатом Жевегою К.В. на підтвердження понесених позивачем витрат на правову допомогу не було надано суду копію договору про надання правової допомоги, в якому визначені умови та порядок надання послуг, перелік таких послуг, як і небуло надано детального опису викорнаних робіт, акту прийому-передачі виконаних робіт, тощо. Відповідно до висновку Верховного Суду у постанові від 20 липня 2021 року у справі № 922/2604/20 відсутність документального підтвердження надання правової допомоги (договору надання правової допомоги, детального опису виконаних доручень клієнта, акта прийому-передачі виконаних робіт, платіжних доручень на підтвердження фактично понесених витрат клієнтом тощо) є підставою для відмови у задоволенні заяви про розподіл судових витрат у зв`язку з недоведеністю їх наявності. З огляду на викладене, зважаючи на те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, враховуючи те, що представником позивача не підтверджено належними доказами понесені витрати на правничу допомогу, з огляду на відсутність договору про надання правової допомоги, опису виконаних робіт, акту прийому -передачі виконаних робіт, суд доходить висновку про відмову у задоволенні вимоги про стягнення витрат на правову допомогу. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір у разі часткового задоволення позовних вимог покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial