Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до держави російська федерація в особі Міністерства юстиції російської федерації про відшкодування моральної шкоди. \~ \~ \~ \~Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона проживала на квартирі в [ADDRESS] , [ADDRESS] частку якої успадкувала після смерті батька. Мати позивачки [PERSON] проживала в однокімнатній квартирі [ADDRESS] , яку [PERSON] успадкувала після її смерті. [PERSON] на праві власності за законом належала 1/4 частина квартири [ADDRESS] , яку [PERSON] не змогла переоформити на себе після смерті матері через розбіжності в її документах, а після рішення суду від 18.06.2014, коли було підтверджено факт родинних відносин, АР Крим було окуповано російською федерацією (27.02.2014), через що [PERSON] не може належно володіти, користуватися та розпоряджатися частиною квартири в м. Ялта та не може оформити свої спадкові права на неї. Продовжуючи свої неправомірні дії, відповідач вдався до відкритої зброй\-ної агресії проти України, ввівши свої збройні сили на територію України та з кінця лютого 2022 року розпочав ракетні та артилерійські обстріли житлових районів м. Харкова, в тому числі і району, де мешкала [PERSON] , які не припиняються по даний час. Один з снарядів попав в житловий будинок, де вона мешкала, через що в неї почались нервові конвульсії та вона змушена була залишити дві квартири в м. Харків та тікати з рідного міста і шукати притулку. Таким чином, через російську військову агресію та окупацію Автономної республіки Крим, значної частини України та ракетних і артилерійських обстрілів м. Харків [PERSON] втратила право на житло, володіння, користування та розпо\-рядження своєю власністю, зокрема безпечне право на проживання в 3-х окре\-мих квартирах, з яких [ADDRESS] , право на проживання у рідній місцевості, користуватись належним та звичним побутом, правом користуватись набутими особистими речами та змушена по даний час вимушено скитатись по Україні, шукаючи прихистку, який отримала в м. Надвірна Івано-Франківської області, розташованого приблизно за 1600 кілометрів від рідної домівки та місцевості, що спричиняє [PERSON] значну моральну шкоду. Крім того, внаслідок російської військової агресії, [PERSON] зазнала моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з переслідуванням та протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї та близьких родичів; душевних стражданнях, яких зазнала у зв`язку із протиправним позбавленням права володіння, користування та вільного розпорядження квартирою в м. Ялта Автономної Республіки Крим, двома квартирами в м. Харків та приниженні честі, гідності та ділової репута\-ції. Також у значних та триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю володіння і користуватися належними їй на праві власності квартирами в м. Ялта та м. Харків, спокійно жити, бачити рідних і близьких людей та вести повноцінне життя; вимушеним пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя; пошуком роботи, житла, їжі та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття та значних нервових та емоційних ризиків для її життя та здоров`я внаслідок військової агресії і військових обстрілів; втрати нормальних життєвих зв`язків, які вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Беручи до уваги тривалість неправомірних дій (біля 10 років), фундамен\-тальний характер душевних страждань, стан душевного та психологічного стресу, стан нервозності, розмір моральної шкоди, з урахуванням вимог розумності і справедливості, визначає в сумі 1500000 гривень. Позивач у судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав в повному обсязі і просив їх задовольнити, надавши пояснення, аналогічні викладеному в позовній заяві. Представник відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений в передбаченому законом порядку шляхом розміщення оголошень на сайті судової влади. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема рф, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено рф, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії рф, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни. Верховний Суд також встановив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства рф в Україні запитів щодо згоди рф бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням рф збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з рф у зв`язку з повномасштабною збройною агресією. З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією рф проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача. У зв`язку з викладеним, суд не направляв запиту до відповідача для отримання згоди рф бути відповідачем у цій справі. Представник Міністерства закордонних справ України в судове засідання не з`явився, надіслав до суду письмові пояснення, відповідно до яких повідомив, що у зв`язку з широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України МЗС України 24.02.2022 нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією, які були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між країнами від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь яке дипломатичне спілкування припинені, відповідно до Віденської конвенції 1961 року. Отже, подальше отримання згоди рф на відмову від судового імунітету, а також подача будь-яких судових документів у даній категорії справ до російської сторони дипломатичними каналами унеможливлюється. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд відповідно до ч. 5 ст. 223 ЦПК вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивача, а також представника відповідача. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Довідкою від 02.04.2022 № 2609-7000177504 [PERSON] була взята на облік як внутрішньо переміщена особа за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 25.07.2014, спадкоємцем 2/3 часток зазначеного в заповіті майна [PERSON] , який помер [INFO] , є його дочка [PERSON] . Спадщина, на яку в указаній часті видано це свідоцтво, складається з: 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 2/9 частки квартири видано [PERSON] (а.с.7). Відповідно до відомостей з державного реєстру речових прав, 2/9 частки квартири за адресою [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON] (а.с.8-10). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] (а.с.13). Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 18.06.2014 встановлено факт родинних відносин між [PERSON] і [PERSON] , яка померла [INFO] , та визнано, що [PERSON] є мамою [PERSON] (а.с.14). Відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.07.2014, спадкоємцем майна [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме квартири за адресою [ADDRESS] , є її дочка [PERSON] (а.с.11). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності власником нерухомого майна, а саме квартири по [ADDRESS] , є [PERSON] (а.с.12). Відповідно свідоцтва про право спадщини за законом, спадкоємцем 1/4 частки майна [PERSON] , який помер [INFO] , а саме квартири [ADDRESS] , є його племінниця [PERSON] (а.с. 16, 17). Позивачем надано світлини будинків, проте прив`язки до місцевості не надано, у зв`язку із чим суд не може прийняти твердження позивача, що це саме будинок [ADDRESS] та будинок [ADDRESS] (а.с.18-21). Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що внаслідок російської військової агресії [PERSON] зазнала значної моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з переслідуванням та протиправною поведінкою щодо неї, членів її сім`ї та близьких родичів, душевних стражданнях, яких зазнала у зв`язку із протиправним позбавленням права володіння, користування та вільного розпорядження квартирами в м. Харкові та в м. Ялта та приниженні честі, гідності та ділової репутації. Також у значних та триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту; неможливістю володіння і користуватися належним їй на праві власності квартирою в м. Харкові та в м. Ялта та вести повноцінне життя; вимушеним пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя; пошу\-ком роботи, житла, їжі та фінансів; перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття та ризиком для мого життя та здоров`я внаслідок військової агресії; втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та ст. 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Способи захисту цивільних прав визначено ст. 16 Цивільного кодексу України. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено Порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Так, довідка є документом, який підтверджує факт внутрішнього переміщення і взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Частина перша ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено ч. 4 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стаття 28 Загальної декларації прав людини гарантує кожній людині право на соціальний і міжнародний порядок, при якому права і свободи, викладені в цій Декларації, можуть бути повністю здійснені. Стаття 1 Декларації про право на мир засвідчує, що кожен має право жити в мирі в умовах заохочення і захисту всіх прав людини і повної реалізації розвитку (резолюція 71/189, прийнята Генеральною Асамблеєю ООН 19.12.2016 р.). Отже, обов`язку держав утримуватися від збройної агресії кореспондує право людини на мир, яке є запорукою дотримання інших прав і свобод, гарантованих нормами Загальної декларації прав людини та інших міжнародно-правових актів. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 12.04.2012 № 9-рп/2012 (справа № 1-10/2012) наголосив, що в Україні як демократичній, правовій державі людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю; права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави; держава відповідає перед людиною за свою діяльність; утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (статті 1, 3 Основного Закону України). Суд враховує, що пункт 120 Резолюції нагадує про обов`язок держав-учасниць ООН сприяти повазі та захисту усіх прав людини та основних свобод відповідно до Статуту ООН, Загальної Декларації прав людини та іншим документам, які стосуються прав людини. Універсальний характер цих прав не підлягає жодному сумніву. Пункт 122 Резолюції підкреслює, що всі держави зобов`язані поважати права людини та основні свободи. Згідно ст. 1 Закону України «Про оборону України», збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Силові дії російської федерації, що тривають з 20.02.2014, є актами збройної агресії відповідно до пунктів "a", "b", "с", "d" та "g" статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН "Визначення агресії" від 14.12.1974 року. Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року визначено, що російська федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини її території за допомогою збройних формувань російської федерації, що складаються з регулярних з`єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністерству оборони російської федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам російської федерації, їхніх радників, інструкторів та іррегулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих російською федерацією. Відповідно до ст.ст. 1-3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визнаються тимчасово окупованими внаслідок збройної агресії російської федерації з 20.02.2014. Загальновідомим є той факт, що в лютому 2014 року розпочалася військова агресія російської федерації проти України, внаслідок якої була анексована територія Автономної Республіки Крим, частково окуповані території Донецької та Луганської областей України, а тому не підлягають доказуванню згідно з приписами ч. 3 ст. 82 ЦПК України. Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на російську федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди російською федерацією. При цьому, російська федерація не має підстав посилатися на імунітет для уникнення відповідальності за заподіяні збитки майну позивача. До таких висновків також дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.05.2022 у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 49). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.05.2022 № 760/17232/20-ц (61-15925 св 21) зазначено наступне: «Визначаючи, чи поширюється на російську федерацію судовий імунітет у справі, яка переглядається, Верховний Суд врахував таке: предметом позову є відшкодування моральної шкоди, завданої збройною агресією рф проти України; місцем завдання шкоди є територія суверенної держави Україна; передбачається, що шкода завдана агентами рф, які порушили принципи та цілі, закріплені у Статуті ООН, щодо заборони військової агресії, вчиненої стосовно іншої держави - України; вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН; національне законодавство України виходить із того, що за загальним правилом шкода, завдана в Україні фізичній особі в результаті протиправних дій будь-якої іншої особи (суб`єкта), може бути відшкодована за рішенням суду України (за принципом генерального делікту). У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства російської федерації в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. До таких висновків щодо розірвання дипломатичних відносин між Україною і російською федерацією, на основі аналізу наведених вище норм права та фактичних обставин, дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 (провадження № 61-18782 св 21), а також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2022 року у справі № 635/6172/17, провадження № 14-167 цс 20, (пункт 58). Отже, російська федерація, вчинивши неспровокований та повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, завданої такими актами агресії фізичній особі - громадянину України». Отже, можна дійти висновків про те, що держава не має права посилатися на імунітет у справах, пов`язаних із завданням шкоди здоров`ю чи життю, якщо така шкода повністю або частково завдана на території держави суду, та якщо особа, яка завдала шкоду, у цей час знаходилась на території держави суду. Суд також враховує, що російська федерація, здійснивши збройну агресію щодо України, окупувавши частину території України, порушила чисельну кількість міжнародних норм та правил, в тому числі норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією. Отже, держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини. У цій категорії спорів (про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, її майну, здоров`ю, життю у результаті збройної агресії рф) іноземна держава-відповідач не користується судовим імунітетом проти розгляду судами України таких судових справ, оскільки такі дії іноземної держави вийшли за межі своїх суверенних прав, так як будь-яка іноземна держава не має права втручатися шляхом збройної агресії в іншу країну. Згідно із статтею 8 Європейської Конвенції, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно ч. 2 ст. 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Як кореспондують ч. 1, пункт 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. За загальним правилом моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (частини 3-5 ст. 23 ЦК України). Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, зокрема, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. У ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вказано, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог «Правила суду - компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п. п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення. При вирішенні вимог позивача, суд також застосовує практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами. В результаті збройної агресії російської федерації проти України та вимушеного переселення з м. Харкова позивач зазнала моральних страждань. Завдана моральна шкода позивачу обумовлена зокрема тим, що проживаючи на території міста Харкова, вона мала налагоджений побут, була матеріально забезпеченою і працевлаштованою, мала можливість вести повноцінне життя на рідній землі, користуватися усіма особистими немайновими та майновими благами, які гарантовані кожній людині. Проте, з початком збройної агресії російської федерації з 20.02.2014 та повномасштабного вторгнення російської федерації проти України з 24.02.2022 року вона була позбавлена можливості користуватися цими благами. Переміщення на підконтрольну Україні територію в результаті збройної агресії рф спричинило об`єктивну необхідність позивачу облаштовувати звичний для неї спосіб життя. Нанесена позивачу російською федерацією моральна шкода виявилась у погіршенні емоційного, психологічного та матеріального стану та продовжує йому завдавати чималих моральних страждань. Вона відчуває душевні страждання, що не дають їй можливості проживати повноцінним життям та життям, яким вона проживала до збройної агресії російської федерації проти України. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень її конституційних прав, умисного характеру дій російської федерації, суд вважає справедливим розмір компенсації за заподіяну позивачу моральну шкоду у розмірі 1500000,00 грн. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення моральної шкоди з Російської Федерації. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позову, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 13420,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved