Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-24 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що сторони з 14.11.1986 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. У липні 2001 року до позивачки звернувся син [PERSON] та запропонував подарувати кошти з метою придбання квартири для особистого користування та проживання, оскільки у подружжя на той час були напружені сімейні відносини, що могло призвести до розірвання шлюбу, а позивачка не мало свого особистого житла. 16.07.2021 року між позивачкою та її сином було укладено письмовий договір дарування грошових коштів у сумі 3200 грн. Основна мета дарування грошових коштів використання їх позивачем в особистих цілях, а саме з метою купівлі квартири за адресою: [ADDRESS] . Оскільки у сторін немає юридичної освіти, то вони і не знали про необхідність нотаріального посвідчення договору. Пізніше позивачка дізналася про необхідність нотаріального посвідчення договору, однак [PERSON] повідомив, що наразі немає часу цим займатися. У зв`язку з хворобою позивача, вона не змогла були особисто присутня під час укладання договору купівлі-продажу квартири, через що передала грошові кошти своєму чоловікові [PERSON] , про що складено розписку. 03.08.2001 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири. Таким чином договір дарування грошових коштів було виконано у повному обсязі, але внаслідок того, що друга сторона ухилялася від нотаріального посвідчення договору дарування грошових коштів, дотриматися положень ст. 244 ЦК Української РСР щодо форми договору не вдалося. В подальшому рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 25.12.2023 року договір дарування грошових коштів, укладений 16.07.2001 року між [PERSON] та [PERSON] було визнано дійсним. На підставі викладеного, представник позивача просить визнати право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, представник позивачки надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги визнає, не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в раз якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони з 14.11.1986 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 16.08.2005 року (а.с.25). 16.07.2001 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі було укладено договір дарування грошових коштів. Згідно умов договору [PERSON] подарував своїй матері, а остання прийняла у дар грошові кошти у розмірі 3200 грн. Дарування грошових коштів відбувається з метою використання обдарованою грошових коштів в особистих цілях з метою купівлі квартири [ADDRESS] , для особистого користування, проживання та оплати всіх витрат за складання договору купівлі-продажу квартири (а.с.19-20). Факт отримання грошових коштів [PERSON] у сумі 3200 грн. згідно вищевказаного договору дарування підтверджується розпискою від 16.07.2001 року (а.с.21). Із копії розписки [PERSON] від 26.07.2001 року, вбачається, що останній не має можливості в даний час взяти участь в процесі нотаріального завірення договору дарування грошових коштів від 16.07.2001 року. Гарантує, що даний процес буде ним проведений в найкоротший термін (а.с.22). 03.08.2001 року між [PERSON] , яка діяла від себе та від імені неповнолітнього сина [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири, посвідченого Завада М.В., приватним нотаріусом Лозівського районного нотаріального округу, Харківської області 03.08.2001 року, зареєстрований в реєстрі за №3444 (а.с.24). Як зазначає представник позивача у позові, що у зв`язку з хворобою позивачка не змогла бути особисто присутня під час укладання договору купівлі-продажу квартири, через що передала грошові кошти своєму чоловікові [PERSON] . Із копії розписки від 02.08.2001 року вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 3200 грн., які є власністю [PERSON] , які вона отримала згідно договору дарування від 16.07.2001 року від [PERSON] . Зобов`язується використати вказану грошову суму з метою придбання квартири за адресою: [ADDRESS] для [PERSON] , яка буде її особистою власністю (а.с.23). 25.12.2023 року рішенням Дзержинського районного суду Харківської області договір дарування грошових коштів, укладений 16.07.2001 року між [PERSON] та [PERSON] визнано дійсним (а.с.6-8). Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені у статті 57 СК України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу за кошти, які належали їй, йому особисто (пункти 2, 3 частини першої статті 57 СК України). З урахуванням того, що на майно, яке придбано за час шлюбу розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя на майно, то тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на ту особу, яка її спростовує. За приписами ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з ч. 1 ст. 57 СК України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно роз`яснень, наданих у п. 24 Постанови Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17). Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З наведених вище доказів вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , хоча й була придбана під час шлюбу сторін, але за особисті кошти позивачки, а саме за кошти, подаровані сином [PERSON] відповідно до договору дарування грошових коштів від 16.07.2001 року з метою придбання вказаної квартири, що також не заперечується відповідачем. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право особистої приватної власності на спірну квартиру. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач звільнена.

Outcome: approved