Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання правочину недійсним зазначивши, що 23 грудня 2019 року між ним та [PERSON] , укладений договір позики, згідно з умовами якого він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 10000 доларів США. 03 листопада 2021 року між ним та [PERSON] , [PERSON] укладений договір позики, згідно з умовами якого він передав [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 35000 доларів США. 23 грудня 2021 року між ним та [PERSON] , укладений договір позики, згідно з умовами якого він передав [PERSON] та [PERSON] грошові кошти у розмірі 80000 доларів США. Оскільки [PERSON] та [PERSON] добровільно повернути борг не бажають, починаючи з кінця 2023 року, він неодноразово в усній формі звертався до них, а також засобами телефонного месенджеру «Viber», направлялися вимоги про повернення боргу. Однак, останні уникали від надання однозначної і конкретної відповіді, посилаючись на важке фінансове становище, фінансову кризу в країні, та інші різноманітні, іноді суперечливі, причини. 25 грудня 2023 року він направив письмову вимогу до [PERSON] та [PERSON] , щодо повернення ними боргу. Однак, дана вимога відповідачами була проігнорована. 21.05.2024 року він звернувся до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області із позовною заявою про стягнення боргу в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] в сумі 129101,12 доларів США. В провадженні Коростенського міськрайонного суду Житомирської області перебуває справа № 279/3219/24 про стягнення в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за договором позики. Однак, за декілька днів до звернення позивача до суду та знаючи про намір щодо судового вирішення спору, 24.04.2024 року [PERSON] здійснила відчуження нерухомого майна земельної ділянки кадастровий номер: 1810700000:01:026:0418, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), загальною площею 0,1000 га, за адресою [ADDRESS] , шляхом укладання договору дарування №2071 від 24.04.2024, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В. Договір дарування №2071 від 24.04.2024 рокку, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В., є недійсним, так як укладений з порушенням норм чинного законодавства України, відповідачі є родичами першого ступеню спорідненості, є матір`ю і донькою, а відчуження нерухомого майна здійснювалось виключно з метою приховання майна [PERSON] та уникнення звернення стягнення на таке майно через наявну заборгованість перед ним. Отже метою правочину було виключно уникнення погашення існуючої заборгованості та приховування майна, на яке можна звернути стягнення. Отже, виставлення ним вимоги до [PERSON] про повернення коштів відбулося задовго до відчуження нерухомого майна, що також підтверджує той факт, що таке відчуження вчинене з метою ухилення від виконання грошових зобов`язань. Відчуження нерухомого майна на користь [PERSON] в період, коли у [PERSON] вже існували зобов`язання із погашення заборгованості за договором позики, є очевидним доказом вчинення договору на шкоду кредиторам, небажання здійснювати погашення заборгованості та збереження майна, шляхом переведення його на іншу особу, пов`язану родинними відносинами. З наведеного можна зробити висновок, що на момент відчуження нерухомого майна на користь [PERSON] , розрахунок не був пріоритетними для сторін спірного правочину. Просив визнати недійсним договір дарування земельної ділянки №2071 від 24.04.2024, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І. В., та скасувати державну реєстрацію договору дарування земельної ділянки №2071 від 24.04.2024, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , за реєстраційним номером №72792854 від 24.04.2024 року, вчинену приватний нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В., стягнути судові витрати. Справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Представник відповідачів подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими, незаконними та не доведеними з наступних підстав: 24 квітня 2024 року між відповідачами дійсно був укладений договір дарування земельної ділянки, власником якої стала [PERSON] .. Вищезазначений договір був укладений як дарунок доньці на день народження. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Станом на час укладення договору жодних обтяжень чи обмежень щодо земельної ділянки не було, договір був укладений відповідно до вимог чинного законодавства, а тому він не може вважатись фіктивним чи визнаватись недійсним. Позивач не надав жодного доказу на підтвердження своїх вимог стосовно того, що договір є фіктивним. Відповідач вказує, що оспорюваний договір був укладений 24.04.2024 року, тобто за декілька днів до звернення позивача до суду із позовною заявою про стягнення боргу за договором позики в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] (справа № 279/3219/24). Однак, як вбачається з матеріалів справи № 279/3219/24, позовна заява була зареєстрована судом 21.05.2024 р., тобто майже через місяць після укладеного договору дарування. Тобто, з вищевикладеного вбачається, що станом на день укладення договору, відповідачі не могли знати про те, що позивач має намір через місяць звернутися до суду з позовом. Вважає, що твердження позивача про те, що спірний договір був укладений з метою ухилення від сплати боргу, є безпідставними та не підтверджені належним чином, всі твердження позивача будуються на припущеннях, які не можуть бути підтвердженням вимог позивача, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Крім того, позивачем була подана позовна заява про стягнення боргу за договором позики з [PERSON] та [PERSON] в солідарному порядку, однак залучення позивачем у справі № 279/3219/24 [PERSON] у якості відповідача є сумнівним та наразі оспорюється, оскільки будь-яких розписок особисто [PERSON] не писала та договорів позики не підписувала, коштів не отримувала, а посилання позивача на те, що кошти за договором позики були використані в інтересах сім`ї не заслуговують на увагу, оскільки жодного підтвердження та доказу щодо цього позивачем не надано, та чинним законодавством України не передбачено залучення дружини/чоловіка як співвідповідача. Також, як доказ того, що відповідачі не укладали фіктивний правочин задля ухилення від виконання рішення суду є те, і що достовірно відомо позивачу, що у [PERSON] у власності є транспортні засоби, на які позивачем у справі № 279/3219/24 також може бути звернено стягнення. Тобто, все вищезазначене вказує на те, що відповідачі не намагались і не намагаються ухилитись від виконання судового рішення, в разі його задоволення. Надані позивачем докази взагалі не спрямовані на будь-яке намагання сторони позивача підтвердити той факт, що відповідач здійснивши відчуження майна продовжує володіти та користуватися ним, тобто не надано доказів на підтвердження фіктивності правочину. Сам по собі факт укладення договору дарування між близькими особами без доведення того, що договір вчинений без наміру створення правових наслідків, що дії сторін договору були направлені на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близької особи з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, не дає підстави важати цей договір фіктивним. Фраудаторні правочини в українському законодавстві регулюються тільки в певних сферах. Попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат складає: витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.. Представник відповідачів просив відмовити позивачу в задоволенні його вимог в повному обсязі, та стягути судові витрати. Позивач подав відповідь на відзив, в якому вказав, що відповідачами не надано до суду будь-яких доказів, які б спростовували фактичні обставини, що наведені в позовній заяві. По- перше, [PERSON] , знаючи про наявність заборгованості та маючи вимоги про повернення боргу, здійснила відчуження земельної ділянки, шляхом укладання договору дарування на користь [PERSON] .. Отже, відчуження всього наявного у [PERSON] нерухомого майна на користь близького родича [PERSON] , свідчить про навмисні дії всіх цих осіб, що спрямовані уникнення фінансових зобов`язань [PERSON] .. По - друге, у відзиві на позовну заяву представник відповідачів, зазначає про те, що позивач має довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Дане твердження представника відповідачів є суб`єктивним та таким, що суперечить принципам рівності сторін процесу. Оскільки, вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувана за рахунок майна цього власника є нічим іншим, як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора та вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. По-третє, представник відповідачів посилаючись на норми законодавства, а не фактичні обставини та наслідки, стверджує про реальність настання правових наслідків оспорюваного правочину, при цьому звертає увагу на відсутність доказів на підтвердження фіктивності правочину. Однак, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. По - четверте, твердження представника відповідачів, про те що на день укладення договору відповідачі не могли знати про те, що позивач має намір через місяць звертатися до суду з позовом. Дана позиція представника відповідачів є непослідовною і суперечливою та такою що не заслуговує на увагу. По - п`яте, представник відповідачів, зазначає що залучення позивачем у якості Відповідача по справі №279/3219/24 [PERSON] є сумнівним та наразі оспорюється. Дана, позиція представника відповідачів є безпідставною, оскільки змісти позовних вимог та предмет доказування в даній справі та справі №279/3219/24 не є тотожними. Більш того, факт отримання чи неотримання [PERSON] коштів за договором позики взагалі не має відношення до цієї справи. По-шосте, представник відповідачів, безпідставно робить висновки та суб`єктивні припущення, щодо завершальної стадії виконання рішення суду та примусової реалізації майна. Припускаючи, що у [PERSON] достатньо грошових коштів та рухомого майна для виконання всіх своїх грошових зобов`язань перед позивачем і звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом цієї справи, це є крайньо необхідним. При цьому, представник відповідачів не акцентує увагу на сумах боргу та вартості наявного у [PERSON] та її чоловіка майна. По-сьоме, представник відповідачів, зазначає що фраудаторні правочини в українському законодавстві регулюються тільки у певних сферах. Однак, дане твердження є абсолютно безглуздим, оскільки, законодавство не містить визначення та вичерпного переліку правочинів та стадій їх вчинення, які можуть бути визнанні фраудаторними. Дослідивши письмові докази суд дійшов висновку про наступне: Судом встановлено, що 24 квітня 2024 року [PERSON] здійснила відчуження, шляхом укладення договору дарування земельної ділянки, площею 0,1000 га, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер 1810700000:01:026:0418, яка розтшована по [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В. зареєстрованого в реєстрі за № 2071, на користь своєї доньки [PERSON] . Згідно частини першої статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно частини першої статті 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У Постанові Верховного Суду від 07 грудня 2018 року у справі № 910/7547/17 зроблено висновок, що відповідно до частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частинами другою та третьою статті 13 ЦК України встановлено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору після виникнення у нього зобов`язання із повернення боргу діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки укладається договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зазначено, що фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним. У Постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). У постанові Верховного Суду від 22.05.2024 року у справі №924/408/21 (924/287/23) висловлено наступні правові позиції (п.63-75): Частиною 3 статті 13 Цивільного кодексу України визначено, що не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, й це передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор має право розраховувати, що всі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимог іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані зі зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Отже, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності з огляду на презумпцію фраудаторності правочину, вчиненого боржником на шкоду кредиторам. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.09.2022 у справі №910/16579/20 навела такі висновки: Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору. У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди іншим учасникам цивільних правовідносин, задля приховування дійсного наміру сторін при вчиненні правочину є очевидним використанням приватноправового інструментарію всупереч його призначенню та за своєю суттю є "вживанням права на зло". За таких умов недійсність договору як приватноправова категорія є інструментом, який покликаний не допускати, або припиняти порушення цивільних прав та інтересів, або ж їх відновлювати. Договір, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторний договір), може бути як оплатним, так і безоплатним. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є боржником позивача [PERSON] , що підтверджується доданими позивачем до клопотання про забезпечення позову копіями розписок від 03.11.2021 року та 23.12.2021 року про отримання в борг відповідно 35000 доларів США з терміном повернення до 05.11.2022 та 80000 доларів США з терміном повернення до 23.06.2024 року. 25.12.2023 року позивачем відповдіачеві пред`явлено вимогу про повернення боргу за договором позики від 03.11.2021. Вказаний факт відповідачем не оспорюється. Вищевказане свідчить про те, що відповідач [PERSON] на час укладення оспореного договору була обізнана як в існуванні боргу перед позивачем, так і щодо висунутої ним вимоги про його повернення. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відчуживши належну їй на праві власності земельну ділянку своїй доньці [PERSON] , вона вчинила зазначений правочин з метою приховання цього майна від звернення стягнення в рахунок погашення боргу. Про факт фіктивності правочину, у своїй сукупності, свідчать такі обставини як: обізнаність [PERSON] про її обов`язок, як позичальника, відповідати перед кредитором за виконання кредитного зобов`язання, кінцевий строк погашення якого настав, тому вчинення боржником дій щодо безоплатного відчуження належної їй земельної ділянки, на яку могло бути звернуто стягнення, за договором дарування на користь близького родича, очевидно було здійснено з метою уникнення цивільно-правової відповідальності. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що [PERSON] , відчуживши належне їй нерухоме майно, на яке могло бути звернуте стягнення в рахунок погашення боргу, на користь своєї доньки (відповідача [PERSON] ), діяла з метою приховання цього майна від звернення стягнення на погашення боргу, що свідчить про те, що правова мета такого договору дарування була іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому такий правочин був очевидно фіктивним. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання недійсним договору дарування від 24 квітня 2024 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , оскільки такий правочин використовувався для унеможливлення звернення стягнення на майно [PERSON] у разі несплати останньою боргу за кредитним договором, і зумовить для кредитора настання негативних наслідків. З огляду на те, що договір дарування №2071 від 24.04.2024, що укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Коростенського районного нотаріального округу Житомирської області Неборачко І.В., визнається недійсним, то державна реєстрація прав та їх обтяжень на підставі недійсного договору є неправомірною, а тому є підстави для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 72792854 від 24.04.2024 року. За таких обставин, позовні вимоги підлягають задоволенню. З урахуванням задоволення позову на підставі статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір, від сплати якого позивач звільнений, по 605,60 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved