Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 80\~382, 97 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2021 по 05.06.2023 в розмірі 320 823,36 грн, компенсацію втрати грошових доходів в розмірі 25 304, 56 грн та компенсацію за завдану моральну шкоду у розмірі 250 000 грн. В обґрунтування позову позивач зазначає, що [PERSON] наказом №91-к від 02.03.2015 була прийнята на посаду юриста Спільного українсько-іспанського підприємства «ІСКОР». Наказом відповідача №23-к від 29.11.2021 позивача було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України з 30.11.2021. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку проводиться відповідно до Порядку нарахування середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 (далі Порядок), виходячи з середньоденної заробітної плати, розрахованої із заробітної плати за фактично відпрацьований час протягом 2-х місяців перед звільненням. Відповідно до довідки Пенсійного фонду України форма ОК-7 від 18.04.2023 за два місяці роботи (вересень - жовтень 2021) перед звільненням позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 34\~026,94 грн (16 360,89 грн + 17 666,05 грн). Середньоденна заробітна плата позивача, яка розрахована відповідно до Порядку, склала 810,16 грн (34 026,94 грн : 42 робочі дні (20 у жовтні + 22 у листопаді). Середньомісячна заробітна плата склала: 21 робочий день х 810,16 грн = 17 013,36 грн. Оскільки відповідач не провів виплату позивачу всіх належних сум при звільненні, на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку заборгованості по заробітній платі за період з 01.12.2021 по час винесення судового рішення. На час складання позову - 14.06.2023, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток у розмірі 320\~823,36 грн (396 робочі дні х 810,16 грн середньоденний заробіток). Також, посилаючись на норми Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку із порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, позивач вказує, що за період невиплати заробітної плати при звільненні, тобто з грудня 2021 року по квітень 2023 року, розраховується індекс споживчих цін. Величина індексу споживчих цін за листопад 2021 року (місяць, в якому повинна виплачена заробітна плата) до розрахунку не включається. За даний період сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованої, але не виплаченої працівнику заробітної плати при звільненні, на коефіцієнт приросту споживчих цін. Оскільки індекс споживчих цін за період невиплати заробітної плати перевищив 100%, сума компенсації за цей період становить: 80\~382,97 грн х 31,48/100 = 25\~304,56 грн. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у розмірі 250\~000,00 грн. Розмір компенсації за завдану моральну шкоду позивач обґрунтовує тим, що внаслідок не проведення відповідачем розрахунку при звільненні, у позивача та його родини протягом значного періоду відсутні достатні засоби для існування, що, з урахуванням умов воєнного стану та підвищеної загрози життю та здоров`ю позивача, призвело до значних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, трудову книжку позивачу було видано роботодавцем лише 09.02.2022, тобто через сімдесят один день після дати звільнення. Внаслідок такого порушення трудового законодавства з боку роботодавця в позивача були обмежені можливості для працевлаштування на іншій роботі, що в свою чергу ще більше ускладнювало матеріальне становище позивача та завдавало їй моральних страждань. Також вказано, що на утриманні позивача знаходиться син [PERSON] , [INFO] , який відповідно до довідки МСЕК від 17.05.2021 №425319 визнаний особою з інвалідністю І групи з дитинства безтерміново, потребує сторонньої допомоги та проходження курсів реабілітації 2 два рази на рік. Порушення відповідачем трудових прав позивача у вигляді нездійснення розрахунку при звільненні у передбачені ст. 116 КЗпП України строки, призвемо до психологічних страждань позивача, перш за все через неможливість проведення в повному обсязі індивідуальної програми реабілітації сина позивача. Щодо строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, позивач вказує, що до часу звернення з даним позовом до суду позивача не було письмово проінформовано про нараховані та виплачені суми при звільненні. Також зазначає, що з 12.03.2020 на всій території України установлено карантин (постанова Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» від 11.03.2020 № 211 зі змінами). Відповідно до ч. 1 гл. XIX Прикінцевих положень КЗпП України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Враховуючи вищезазначене, позивачем вважає, що вона не порушила строки звернення до суду з даним позовом. Разом із позовною заявою позивачем подано клопотання про витребування доказів, у якому позивач просить витребувати у відповідача: копію наказу СП «ІСКОР» про прийом на роботу [PERSON] ; копію наказу СП «ІСКОР» про звільнення [PERSON] та документів про дату ознайомлення із зазначеним наказом; довідки про розмір сум, належних [PERSON] при звільненні, та докази письмового повідомлення [PERSON] про нарахування сум; довідки про середню заробітну плату [PERSON] та середньоденний заробіток [PERSON] , які визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.2018 №100; довідки про розмір компенсації [PERSON] за невикористані дні відпустки із розрахунком відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.2018 №100 та зазначенням кількості днів невикористаної відпустки; довідки про дату фактичної виплати [PERSON] всіх належних їй під час звільнення сум. Ухвалою суду від 14.07.2023 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено сторонам строк для подання заяв по суті справи; клопотання позивача про витребування доказів задоволено та витребувано у спільного українсько-іспанського підприємства «ІСКОР»: копію наказу СП «ІСКОР» про прийом на роботу [PERSON] ; копію наказу СП «ІСКОР» про звільнення [PERSON] та документів про дату ознайомлення із зазначеним наказом; довідки про розмір сум, належних [PERSON] при звільненні, та докази письмового повідомлення [PERSON] про нарахування сум; довідки про середню заробітну плату [PERSON] та середньоденний заробіток [PERSON] , які визначені відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.2018 №100; довідки про розмір компенсації [PERSON] за невикористані дні відпустки із розрахунком відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.2018 №100 та зазначенням кількості днів невикористаної відпустки; довідки про дату фактичної виплати [PERSON] всіх належних їй під час звільнення сум. 28.08.2023 до суду надійшов відзив, поданий представником відповідача [PERSON] , у якому зазначено, що згідно з наказом № 15-к від 15.04.2019, на підставі заяви позивача, її було звільнено та проведено повний розрахунок. Згодом, на підставі заяви позивача, був виданий наказ №16-к від 16.04.2019 про прийняття позивача на посаду юриста з 16.04.2019, тобто відповідач працювала в ТОВ «ІСКОР» з 16.04.2019, а не з 02.03.2015. Відповідач не\~погоджується із\~сумою боргу\~по заробітній\~платі,\~яка,\~на думку\~позивача,\~підлягає виплаті,\~в розмірі\~80\~382,97\~грн.\~Згідно з\~виданою відповідачем\~позивачу довідки\~№17\~від 11.02.2022,\~сума нарахованої\~заробітної плати\~складає 80\~382,97\~грн,\~до утримання\~податків та\~зборів,\~а сума\~до виплати\~після їх\~утримання 64\~708,06\~грн. Вказана заборгованість складається з компенсації за невикористану відпустку у сумі 51 537,78 грн та заробітної плати за листопад у розмірі 13 170,52 грн. Позивач визначила розмір середньоденної заробітної плати у розмірі 810,16 грн, який відповідач вважає невірним. Згідно з довідкою відповідача №51 від 17.08.2023, розмір середнього заробітку який складає 791,32 грн середньоденний та середньомісячний складає 17013,38 грн. При розрахунку середньомісячного заробітку позивач вказала фактичну кількість відпрацьованих днів 42, однак згідно з наказом №19-к від 12.10.2021 15.10.2021 (який є вихідним), був робочим днем з компенсацією за роботу у вихідний день, тобто за два місяці позивачем відпрацьовано 43 дні, а не 42, як зазначено у позові. Також відповідач не погоджується з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та вказує, що розмір нарахованої заробітної плати за листопад складає 64 708, 30 грн, тобто заборгованість лише за останній місяць, середньоденний заробіток складає 791,32 грн, розрахунковий розмір середньмісячного заробітку складає 17 013,38 грн, номінальна сума не може перевищувати 102 080,28 грн. Вказує, що позивач дізналась про порушення своїх прав 30.11.2021, з того часу не виходила на зв`язок з підприємством, не надала банківських реквізитів для зарахування належних їй коштів, за весь період жодної кореспонденції не отримано і звернулась із цим позовом зі спливом 18,5 місяців після звільнення, свідомо зловживаючи наданим правом. Позовна заява не містить викладу обставин, що заважало позивачу звернутись суду із позовом у розумні строки. Вважає, що припинення дії карантину та внесені зміни 19.07.2022 у ч. 2 ст. 233 КЗПП, якими обмежені строки до 3-х місяців, спонукало позивача до звернення до суду з позовом, що, на думку відповідача, свідчить про недобросовісну поведінку позивача та є підставою для зменшення розміру середнього заробітку. Розмір стягнення середнього заробітку відповідач вважає неспівмірним з розміром заборгованості, а саме при середньомісячній заробітній платі у розмірі 17 013,38 грн просить стягнути суму, яка у 19 разів її перевищує. Вказує, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідач вважає, що розмір стягнення середнього заробітку може бути зменшений до місячного розміру. Поряд з цим, у відзиві вказано, що відповідач частково визнає розмір індексації, а саме в розмірі 20\~370,17 грн (64 708,30*31,48). Відповідач не визнає заявлений розмір моральної шкоди. Позивач зазначила, що моральні страждання полягають у втраті нормальних життєвих зв`язків, що вона доглядає за хворим сином та додала різні медичні документи. Разом з тим, позивач не надала жодних доказів того, що внаслідок несвоєчасного отримання останньої заробітної плати, це вплинуло на можливість лікування сина. Також вказано, що позивач має доходи від підприємницької діяльності, тому невиплата місячної заробітної плати не вплинула на її нормальні життєві зв`язки та неможливість утримання сина. У задоволенні позову у частині вимог, які відповідач не визнає, просить відмовити у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. 31.08.2023 до суду надійшла відповідь на відзив, яка подана представником позивача [PERSON] . У відповіді на відзив представник позивача вказує, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Отже, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивачем вирахувана вірно, натомість доводи відповідача щодо необхідності відрахування сум обов`язкових платежів є безпідставними. Щодо твердження роботодавця про неможливість виплатити заробітну плату [PERSON] внаслідок відсутності її банківських реквізитів, представник позивача зазначає, що у період роботи на підприємстві заробітна плата нараховувалась позивачу на її рахунок в АТ КБ «Приватбанк». Крім того, 04.11.2021 роботодавець виплачував [PERSON] частину заробітної плати на її банківський рахунок в АТ КБ «Приватбанк». Таким чином, твердження роботодавця, що для виплати працівнику заробітної плати за останній місяць йому потрібно було отримати від працівника банківські реквізити, є безпідставними. Також роботодавець стверджує, що працівник діяла недобросовісно, оскільки звернулась до суду лише після закінчення карантину на території України, на що представник позивача зауважує, що війна, карантин та необхідність одній виховувати сина з інвалідністю І групи в сукупності мають суттєвий вплив на життєдіяльність позивача, у тому числі на вибір часу для звернення за захистом своїх прав в судовому порядку. Тому, твердження роботодавця, що [PERSON] зловживає своїми правами та діє недобросовісно є безпідставними. Зазначено, що у даних правовідносинах має застосовуватись редакція ст. 117 КЗпП, що діяла станом на 30.11.2021, а саме в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівник сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток весь час затримки по день фактичного розрахунку. На думку представника позивача, інші доводи, зазначені у відзиві, жодним чином не спростовують доводів позовної заяви. Заперечення на відповідь на відзив до суду не надійшло. 31.10.2023 від представника позивача [PERSON] до суду надійшло клопотання про виклик свідка [PERSON] , яке протокольною ухвалою суду від 13.12.2023 задоволено. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити, з підстав викладених у заявах по суті справи. Представник відповідача у судовому засіданні позов визнав частково, а саме частині стягнення заборгованості заробітної плати з урахуванням податків та обов`язкових платежів у сумі 64\~708,06 грн, індексації у сумі 20\~380,17 грн, та частково середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, у решті позовних вимог просив відмовити з підстав, викладених у відзиві. Допитаний у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] пояснив, що є лікарем сина позивача. Вказав, що у [PERSON] дитячий параліч, рухові порушення, він потребує постійного спостереження у невролога та ортопеда, проходження індивідуального реабілітаційного плану, масажів та фізіотерапії. Держава гарантує мінімальну допомогу у сумі 19\~800,00 грн, якої не достатньо для покриття витрат на лікування. Збільшення реабілітаційних курсів значно покращує стан пацієнта. Позивач не говорила про те, що коштів для проходження реабілітації немає. По стану [PERSON] свідок бачив, що йому потрібно більше лікування, оскільки стан погіршився, на що [PERSON] відповіла, що будуть шукати можливість. Відомостей про те, що у зв`язку з невиплатою заробітної плати позивач була позбавлена можливості лікувати сина, свідку не повідомлялося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши учасників чудового засідання, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що наказом директора спільного підприємства «ІСКОР» №16-к від 16.04.2019 прийнято [PERSON] з 16.04.2019 на посаду юриста з окладом згідно штатного розпису (а.с. 131). Наказом директора спільного підприємства «ІСКОР» №23-к від 29.11.2021, [PERSON] було звільнено з посади юриста з 30.11.2021 за власним бажанням, згідно зі ст. 38 КЗпП (а.с. 131 на звороті). Між сторонами виник спір в сфері трудових правовідносин стосовно невиплати розрахункових коштів при звільненні працівника, що регулюється нормами трудового законодавства. Щодо строку звернення до суду. Відповідно до\~положень ст.\~233\~КЗпП України\~у редакції,\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин,\~працівник може\~звернутися з\~заявою про\~вирішення трудового\~спору безпосередньо\~до районного,\~районного у\~місті,\~міського чи\~міськрайонного суду\~в тримісячний\~строк з\~дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права,\~а у\~справах про\~звільнення -\~в місячний\~строк з\~дня вручення\~копії наказу\~(розпорядження)\~про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення\~власника або\~уповноваженого ним\~органу до\~суду в\~питаннях стягнення\~з працівника\~матеріальної шкоди,\~заподіяної підприємству,\~установі,\~організації,\~встановлюється строк\~в один\~рік з\~дня виявлення\~заподіяної працівником\~шкоди. Встановлений частиною третьою цієї ст. строк застосовується і при зверненні до суду вищестоящого органу. \~Законом України від 01.07.2022 №2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, ч. 1 і 2 ст. 233 КЗпП України\~викладено в такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116)". Надаючи оцінку доводам дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, суд виходить з того, що даний спір є спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. Отже, до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Аналогічний правовий висновок викладений у\~рішенні Верховного Суду від 06.04.2023 №260/3564/22\~та від 19.01.2023 у справі №460/17052/21. Доказів того, що [PERSON] одержала письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені їй при звільненні, матеріали справи не містять. Позовна заява з вимогами про стягнення заробітної плати за листопад 2021 року, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, подана 22.06.2023. Разом з тим, відповідно до п. 1 прикінцевих положень КЗпП України, \~під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені\~статтею 233\~цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених\~ст. 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину. Дію карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 №651 відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України. Таким чином,\~строк,\~встановлений ст.\~233\~КЗпП України,\~продовжено по\~30.06.2023\~включно.\~Право на\~звернення до\~суду із\~цим позовом,\~відповідно до\~положень ч.\~2\~ст.\~233 КЗпП України\~(в редакції, чинній до 19.07.2022) не обмежене будь-яким строком, а враховуючи, що станом на час звернення позивача до суду діяв карантин, установлений Кабінетом Міністрів України, тому строк визначений ч. 2 \~ст. 233 КЗпП України\~в редакції, чинній з 19.07.2022 продовжено на строк дії карантину, тобто по 30.06.2023 включно, тому подавши даний позов 22.06.2023, позивач звернулась до суду у строк, встановлений ст. 233 КЗпП України. Щодо стягнення заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частиною 7\~ст. 43 Конституції України\~визначено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до\~ст. 94 Кодексу законі про працю України\~заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналогічне визначення заробітної плати міститься й у\~ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Згідно зі\~статтею 115 Кодексу законі про працю України,\~статтею 24 Закону України «Про оплату праці»\~Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ч. 1\~ст.і 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Аналогічні положення містяться у ч. 1\~ст. 83 КЗпП України. Згідно з довідкою спільного українсько-іспанського підприємства «ІСКОР» №50 від 17.08.2023, [PERSON] не використала щорічну основну відпустку за період роботи з 16.04.2019 по 30.11.2021. Сума нарахованої компенсації за невикористані 118 календарних днів щорічної основної відпустки становить 64\~022,08 грн (а.с. 132). Відповідно до довідки спільного українсько-іспанського підприємства «ІСКОР» №17 від 11.02.2022, [PERSON] у жовтні 2021 року нарахована заробітна плата у сумі 17\~666,05 грн, у листопаді 2021 року 80\~382,97 грн (а.с. 134 на звороті). Позивач у позові просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату за листопад 2021 року у розмірі 80\~382,97 грн, з яких 16\~280,00 грн заробітна плата, 64\~022,08 грн - компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, 80,89 грн індексація. Зазначений розмір заборгованості по заробітній платі відповідачем не заперечується та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, а саме копією форми ОК-7 щодо [PERSON] (а.с. 12-14), копією довідки спільного українсько-іспанського підприємства «ІСКОР» №17 від 11.02.2022 (а.с. 134 на звороті), копією розрахункового листа за листопад 2021 року (а.с. 129 на звороті). Таким чином, судом встановлено, що на момент звільнення [PERSON] з спільного українсько-іспанського підприємства «ІСКОР» за відповідачем рахувалась заборгованість по заробітній платі за листопад 2021 року та компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки на загальну суму 80\~382,97, яка підлягає стягненню з відповідача. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на те, що позивачем заявлена до стягнення сума без виключення сум відрахування на податки та обов`язкові платежі, з огляду на наступне. Відповідно до п. 3 Розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», (далі за текстом Порядок №100), при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору. Суми нарахованої заробітної плати за підсумками роботи за певний період враховуються … без виключення сум відрахування на податки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.12.2021 в справі №9901/407/19 вказано, що, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.\~ Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. У відповідності до\~ст.47 КЗпП, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами ст. 117 КЗпП, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, передбачений\~ст.117 КЗпП України\~обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум. Розрахунок середнього заробітку проводиться згідно з Порядком №100, відповідно до якого середньомісячна заробітна плата за затримку розрахунку при звільненні обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. В даному випадку, з урахуванням дати звільнення 30.11.2021, при обчисленні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні врахуванню підлягає середньомісячна заробітна плата за два місяці, що передували місяцю звільнення, а саме за жовтень та листопад 2021 року. Відповідно до п. 3 Розділу ІІІ Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт. При обчисленні середньої заробітної плати не враховуються одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо) (пп. «б» п. 4 Порядку №100). Відповідно до\~п.\~8\~Розділу ІV\~Порядку №100\~Нарахування виплат,\~що обчислюються\~із середньої\~заробітної плати\~за останні\~два місяці\~роботи,\~провадяться шляхом\~множення середньоденного\~(годинного)\~заробітку на\~число робочих\~днів/годин,\~а у\~випадках,\~передбачених чинним\~законодавством,\~календарних днів,\~які мають\~бути оплачені\~за середнім\~заробітком.\~Середньоденна (годинна)\~заробітна плата\~визначається \~діленням заробітної\~плати за\~фактично відпрацьовані\~протягом двох\~місяців робочі\~(календарні)\~дні на\~число відпрацьованих\~робочих днів\~(годин),\~а у\~випадках,\~передбачених чинним\~законодавством,\~-\~на число\~календарних \~днів за\~цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Як вже зазначалося, відповідно до довідки спільного українсько-іспанського підприємства «ІСКОР» №17 від 11.02.2022, [PERSON] у жовтні 2021 року нарахована заробітна плата у сумі 17\~666,05 грн, у листопаді 2021 року 80\~382,97 грн, з яких 16\~280,00 грн заробітна плата, 64\~022,08 грн - компенсація за невикористані дні щорічної основної відпустки, 80,89 грн індексація (а.с. 129 на звороті, а.с. 134 на звороті). У жовтні 2021 року у позивача був 21 робочий день (з урахуванням наказу директора СП «ІСКОР» №19-к від 12.10.2021 про залучення до роботи у вихідний день працівників, відповідно до якого 15.10.2021 у [PERSON] був робочий день (а.с. 129 на звороті)), у листопаді 2021 року у позивача було 22 робочих днів. Таким чином, середньоденна заробітна плата позивача за останні два календарні місяці роботи (жовтень листопад 2021 року) складає 791,32 грн (17 666,05 грн + 16\~360,89 грн : 43 робочих днів). Під час розгляду справи встановлено, що при звільненні позивача їй не було виплачено з вини роботодавця належних до виплати сум. Доводи представника відповідача щодо відсутності вини підприємства - відповідача у невиплаті належних сум при звільненні позивача, у зв`язку з ненаданням останньою банківських реквізитів для здійснення такої оплати не знайшли свого підтвердження та спростовуються матеріалами справи, з яких вбачається здійснення СП «ІСКОР» перерахування заробітної плати позивачці на її банківський рахунок, відтак, наявність у відповідача необхідних для здійснення вчасного розрахунку з позивачем відомостей. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України. Встановлено, що на дату звільнення позивача та в період по 18.07.2022 включно вказана стаття передбачала, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 19.07.2023 набули чинності зміни до ст.117 КЗпП України, відповідно до яких, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті. За загальним правилом, затвердженим ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно - правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у зв`язку з невиплатою СП «ІСКОР» усіх належних позивачу при звільненні сум, роботодавець зобов`язаний сплатити [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.12.2021 (з наступного дня за датою звільнення- останнім робочим днем позивача) по 18.07.2022 включно (по дату набрання законної сили нової редакції ст.117 КЗпП України, якою встановлено обмеження щодо періоду, за який може бути стягнутий середній заробіток за час затримки розрахунку). Загальний розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню, з утриманням відповідних податків та зборів, становить 126611,20 грн: 791,32 грн (середньоденна заробітна плата) х 160 робочих днів (22 дні у грудні 2021 року, 19 днів у січні 2022 року, 20 днів у лютому 2022 року, 22 дні у березні 2022 року, 21 день у квітні 2022 року, 22 дні у травні 2022 року, 22 дні у червні 2022 року, 12 днів у липні 2022 року) = 126611,20 грн. За період з 19.07.2022 по дату ухвалення рішення суду нарахований позивачем середній заробіток стягненню не підлягає, враховуючи, що станом на 19.07.2022 (на день набрання чинності змін до ст.117 КЗпП України, якими встановлено обмеження щодо періоду стягнення середнього заробітку) період затримки вже перевищив шість місяців. Щодо вимоги про компенсацію втрати грошових доходів. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Порядок нарахування та виплати компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати встановлено Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» та Порядком проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 № 159. Відповідно до ст.1-4 Закону України «Про компенсацію громадянами втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. У відповідності до ст.3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10-го числа, що настає за звітним. Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 №159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Приклади обчислення суми компенсації наведено у додатку. Суд не погоджується з нарахованою позивачем сумою компенсації втрати частини грошових доходів у розмірі 25\~304,56 грн, оскільки така сума нарахована, виходячи із розміру заборгованості по заробітній платі до відрахування податків і обов`язкових платежів. При цьому, як зазначено вище, компенсація обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць після утримання податків і обов`язкових платежів. Відповідно до цього Порядку, компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати буде складати: (100,60 : 100)\~x\~(101,30 : 100)\~x\~(101,60 : 100)\~x\~(104,50 : 100)\~x\~(103,10 : 100)\~x\~(102,70 : 100)\~x\~(103,10 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,10 : 100)\~x\~(101,90 : 100)\~x\~(102,50 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~x\~(100,70 : 100)\~x\~(101,50 : 100)\~x\~(100,20 : 100)\~x\~(100,50 : 100)\~x\~(100,80 : 100)\~= 1.33196611. Інфляційне збільшення: 64\~708,30 грн (заборгованість по заробітній платі після утримання податків і обов`язкових платежів) x 1.33196611 - 64\~708,30 =\~21\~480,96 грн. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди. Відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя (ч.1 ст.237-1 КЗпП України). Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Суд визначає розмір грошового відшкодування моральної шкоди з урахуванням характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування (частини третя, четверта\~статті 23 ЦК України). У постановах Верховного Суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20, від 24.01.2024 у справі № 755/3443/21 зазначено, що: «зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи». Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 в справі №487/6970/20). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.06.2022 в справі №477/874/19 вказано, що «абзац другий частини третьої\~статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати». У постанові Верховного Суду від 17.11.2023 у справі №326/789/21 зазначено, що: «У постанові Верховного Суду України від 25.04.2012 у справі №6-23цс12 зроблено висновок, що «КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1\~цього Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі\~ст. 237-1 КЗпП України\~здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати». Аналогічний висновок викладений у постанові від 24.01.2024 у праві №755/3443/21. Позивач просить стягнути грошову компенсацію моральної шкоди у розмірі 250\~000,00 грн. На обґрунтування цих вимог зазначає, що внаслідок не проведення відповідачем розрахунку при звільненні, у позивача та його родини протягом значного періоду відсутні достатні засоби для існування, що призвело до значних моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагає від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Також на утриманні позивача знаходиться син [PERSON] , [INFO] , який є особою з інвалідністю І групи з дитинства безтерміново, потребує проходження курсів реабілітації. Порушення відповідачем трудових прав позивача у вигляді нездійснення розрахунку при звільненні у передбачені ст.116 КЗпП України строки, призвемо до психологічних страждань позивача, перш за все через неможливість проведення в повному обсязі індивідуальної програми реабілітації її сина. Суд погоджується із доводами позивача про те, що тривала невиплата коштів, які повинні бути виплачені їй при звільненні, призвела до порушення прав [PERSON] . Порушення відповідачем трудових прав позивача у зв`язку з невиплатою їй заборгованості по заробітній платі призвели до моральних страждань. Суд не приймає до уваги доводи про те, що у зв`язку з не проведенням розрахунку при звільненні позивач була позбавлена можливості лікувати сина, оскільки такі твердження позивача жодними доказами не підтверджені. Разом з тим, визначаючи розмір моральної шкоди, суд приймає до уваги життєві обставини [PERSON] , а саме перебування на її утриманні сина - особи з інвалідністю І групи з дитинства, що, на переконання суду, має вплив на глибину її душевних страждань у ситуації неотримання своєчасного розрахунку при звільненні. З урахуванням періоду затримки розрахунку при звільненні, та того, що позивач обґрунтовувала завдану їй моральну шкоду порушенням її прав, а також, виходячи з обґрунтованості позову щодо наявності такої шкоди саме у зв`язку з порушенням трудових прав позивача відповідачем, засад розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір грошової компенсації моральної шкоди у сумі 8000,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 1494,41 грн витрат, понесених зі сплати судового збору при зверненні до суду, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Також, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за вимогою про стягнення заборгованості із заробітної плати, із відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 1073,60 грн. Суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць (п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України).

Outcome: partial