Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Трепак О.І. звернувся до суду з позовом про скасування арешту з нерухомого майна, в обґрунтування зазначивши наступне. Згідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 07.04.1959 «Про реорганізацію системи банків довгострокових вкладень» та Постанови Ради Міністрів СРСР від 07.04.1959 № 369 «Питання, пов`язані з реорганізацією системи банків довгострокових вкладень» функції Сільгоспбанку та комунальних банків СРСР покладено на Будбанк СРСР та Держбанк СРСР. У 1987 році між [PERSON] та Державним банком СРСР «Будбанк» було укладено договір позики, відповідно до якого позивач отримав у позику кошти у розмірі 3000,00 карбованців. У зв`язку з реорганізацією банківської системи СРСР, відповідно до постанови ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 17.07.1987 № 821 «Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки» Будбанк СРСР був реорганізований у Промбудбанк СРСР. В Україні його наступником став Промінвестбанк, скорочена назва ПІБ. Відповідно до інформаційної довідки № 353974468 від 10.11.2023, розділ «Актуальна інформація про державну реєстрацію обтяжень», державним реєстратором Уманського міськрайонного управління юстиції Мельник М.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна внесено запис про обтяжень № 10298827 від 08.02.2008 та зазначено документ для державної реєстрації обтяження повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 25.06.1986, видавник: Уманський ПІБ. Таким чином, встановлено, що обтяження на нерухоме майно [PERSON] вчинено на підставі повідомлення б/н від 25.06.1986 Українського акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, повним правонаступником якого є Публічне Акціонерне товариством «Акціонерний Комерційний промислово-інвестиційний банк». Приймаючи до уваги, що заборона відчуження нерухомого майна, яке належить [PERSON] на праві приватної власності, вчинена на підставі повідомлення Українського акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку, повним правонаступником якого є Публічне Акціонерне товариство «Акціонерний Комерційний промислово-інвестиційний банк», саме вказаний банк є належним відповідачем по справі. Цей банк перебуває на стадії ліквідації, однак на даний час не ліквідований. Представник позивача також зазначає про те, що у 1987 році між позивачем та Державним банком СРСР «Будбанк» було укладено договір позики відповідно до якого, позивач отримав позику в сумі 3000,00 грн. Позика повністю повернута, що підтверджується квитанціями, які зберіглися у позивача, а також довідками банків про відсутність будь-якої заборгованості. Крім того, цей факт підтверджується відсутністю виконавчих проваджень стосовно [PERSON] . В перших числах листопада 2023 року [PERSON] звернувся до нотаріуса по питанн7ю підготовки заповіту на все майно, яке буде належати йому на момент смерті, у тому числі на житловий будинок [ADDRESS] . 10.11.2023 [PERSON] отримав інформаційну довідку та дізнався про наявність обтяження № 10298827 від 08.02.2008 на підставі повідомлення серія та номер: б/н, виданий 25.06.1986, видавник: Уманський ПІБ. Крім того, представник позивача зазначає про те, що 06.12.1983 [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Уманської міської ради народних депутатів від 16.08.1982 № 437 було виділено земельну ділянку площею 550 кв.м для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . 06.10.1985 позивач отримав дозвіл на виконання будівельних робіт для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] . У 1987 році [PERSON] розпочав будівництво будинку для чого отримав в Державному банку СРСР «Будбанк» позику № 213084 у розмірі 3000,00 крб. Отримана ним позика була повернута до 1992 року. Погашення в перші місяці проводились в касу Будбанку, а потім через Уманське відділення № 225 Ощадного банку СРСР. Факт повернення позики, крім банківських квитанцій, підтверджується відсутністю будь-яких претензій чи вимог до [PERSON] зі сторони будь-якого банку чи іншої фінансової установи, починаючи з 1992 року по даний час, відсутністю запису в Єдиному реєстрі боржників стосовно нього, а також фактом того, що на примусовому виконанні не перебувало та не перебуває стосовно позивача невиконаних проваджень. 08.09.2004 [PERSON] на виділену йому земельну ділянку з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку отримано Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЧР № 114325. 06.07.2015 позивачем отримано свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 92,7 кв.м, житловою 48,5 кв.м. Розпорядженням Уманської міської ради від 19.02.2016 № 16-р провулок Якіра було перейменовано на провулок Ясний. 10.11.2023 позивачу достовірно стало відомо про реєстрацію заборони відчуження на житловий будинок [ADDRESS] . Повідомлення відділення банку, зареєстроване у встановленому порядку, свідчить про необхідність погашення у визначений строк суми позики. Заборона, вчинена на підставі цього повідомлення в порядку, який існував на час отримання позики та внесена державним реєстратором в реєстр, відповідно до норм чинного законодавства. Наявність заборони на нерухоме майно, за відсутності правових підстав для цього, порушує право приватної власності [PERSON] , внаслідок чого він позбавлений змоги в повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Просить суд, ухвалити рішення, яким скасувати заборону на нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] , який належить на праві приватної власності [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 673665371108, номер запису про обтяження 10298827, яка зареєстрована 08.02.2008, що внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державним реєстратором Уманського міськрайонного управління юстиції Мельник М.М. на підставі повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 25.06.1986, видавник: Уманський ПІБ, № реєстра 1999-160, внутр. № FD01А03В27EF592F334D. На адресу суду надійшов відзив Національного банку України, на позову заяву, у якому вказують, що заперечують проти позовних вимог в повному обсязі, враховуючи наступне. Згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 07.04.1959 «Про реорганізацію системи банків довгострокових вкладів» та Постанови Ради Міністрів СРСР від 07.04.1959 № 369 «Питання, пов`язані з реорганізацією системи банків довгострокових вкладів» функції Сільгоспбанку та комунальних банків СРСР покладено на Будбанк СРСР та Держбанк СРСР. Відповідно до постанови ЦК КПРС, Ради Міністрів СРСР від 17.07.1987 № 821 «Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки» (далі Постанова № 821), реорганізовано діючі та утворено нові спеціалізовані банки, які створили систему банків у такому складі: Державний банк СРСР (Держбанк СРСР), Банк зовнішньоекономічної діяльності СРСР (Зовнішекономбанк СРСР), Промисловобудівельний банк СРСР (Промбудбанк СРСР), Агропромисловий банк СРСР (Агропромбанк СРСР), Банк Житлово-комунального господарства і соціального розвитку СРСР (Житлосоцбанк СРСР), Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР (Ощадний банк СРСР). Пунктом 8 Постанови № 821 передбачено створення банками СРСР союзних республік відповідних республіканських банків з прямим підпорядкуванням банкам СРСР. Згідно з пунктом 2 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20.03.1991 № 873-ХІІ Український республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку «Укрпромбудбанк» з його мережею, обчислювальними центрами, усіма активами, пасивами, оголошений Верховною Радою України власністю України. 27.09.1991 Національний банк зареєстрував статут Державного комерційного промислового-будівельного банку України (далі Промбудбанк України), про що внесено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків за номером 1. 09.04.1992 Національний банк анулював реєстрацію Промбудбанку України (протокол засідання Правління Національного банку України від 09.04.1992 № 1), про що здійснено відповідний запис до Республіканської книги реєстрів банків. Станом на 05.12.2023 Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію Національним банком банку, який став правонаступником Будбанку СРСР. Документи Будбанку СРСР на архівне зберігання до Національного банку не передавалися. Правові основи взаємовідносин між Національним банком та банками визначені у Законах України «Про Національний банк України» та «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до ст. 2 Закону України «Про Національний банк України», Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Статтею 6 Закону України «Про Національний банк України» визначено, що відповідно до Конституції України основною функцією Національного банку є забезпечення стабільності грошової одиниці України. Інші функції Національного банку України перелічені у статті 7 Закону України «Про Національний банк України», серед яких відсутні функції щодо скасування заборони відчуження нерухомого майна. Відповідно до статті 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки є економічно незалежними. Органами державної влади і органами місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатися у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно з ч. 3 ст. 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» Національний банк не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку, якщо інше не передбачено законом або договором. Тобто, Національний банк є неналежним відповідачем по справі, оскільки не наділений функціями офіційного визнання і підтвердження фактів набуття, зміни або припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно. Враховуючи зазначене, пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для закриття провадження у справі, але за результатами розгляду справи, у такому випадку суд відмовляє у задоволенні позову. Вважають, що оскільки позивачем фактично заявлено позов до неналежного відповідача Національного банку, позовні вимоги не підлягають задоволенню. Розуміють, що, у відповідності до вимог чинного законодавства, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користуванням та розпорядженням належним йому майном, але звернення позивача з позовом до Національного банку є, на думку представника відповідача, не вірним. Позивач, звертаючись до суду з вказаним позовом, зазначає, що підставою внесення заборони на відчуження майна вказано архівний запис: «повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 25.06.1986 Уманський ПІБ». Національний банк не є правонаступником Будбанку СРСР, а тому і не може бути відповідачем у цій справі. Також вказують, що позивач не зазначає у позовній заяві в чому полягає порушення його прав на нерухоме майно саме зі сторони Національного банку. Отже вважають, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту оспорюваного права. Враховуючи позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 13.09.2023 у справі № 295/7291/20, а також вимоги ст. 8 ЦК України, дійсно можуть існувати випадки, коли відсутня особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи в наслідок ліквідації), але в такому випадку особа (іпотекодаведь) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. І у вказаному рішенні Касаційний суд акцентує увагу, що ця постанова Верховного Суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування заборони відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися зазвичай індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. При цьому, враховуючи гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист, все ж таки особа, яка звертається до суду з позовом має довести факт порушення відповідачем її прав і охоронюваних законом інтересів. Тобто правові підстави для задоволення позовних вимог позивача у цьому випадку відсутні. У зв`язку з вищевикладеним, просять відмовити у задоволенні позову. Представником позивача на адресу суду направлено відповідь на відзив, у якому категорично не погоджується з позицією представника позивача, посилаючись на наступне. В обґрунтування відзиву НБУ зазначив, що є неналежним відповідачем у даній справі та послався на висновки Верховного Суду, які викладені в постановах Суду, у тому числі від 13.09.2023 у справі № 295/7291/20. Такі посилання, на його думку є безпідставним, оскільки правовідносини, які були розглядом у даній справі, відмінні від правовідносин у справі, яка перебуває на розгляді Уманського міськрайонного суду Черкаської області. У відзиві НБУ описав етапи становлення банківської системи як Української РСР, так і України та звернув увагу суду на положення пунктів 2 та З Постанови Верховної Ради Української PCP «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20.03.1991 № 873-ХІІ, вказавши, що «Український республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку «Укрпромбудбанк» з його мережею, обчислювальними центрами, усіма активами, пасивами оголошений Верховною Радою України власністю України.» Разом з тим, вважає, що НБУ навмисне замовчав, що у п. 2 цієї постанови зазначено (пряма мова): «Оголосити власністю України Український республіканський банк Держбанку СРСР, Український республіканський банк державного комерційного промисловобудівельного банку «Укрпромбудбанк», Український республіканський банк Ощадного банку СРСР, Український республіканський банк Зовнішекономбанку СРСР з їх мережею, обчислювальними центрами, усіма активами, пасивами, а також Українське республіканське управління інкасації Держбанку СРСР з підпорядкованою йому мережею установ та організацій.». Крім того, поза увагою НБУ залишилось, що у пункті 3 вказаної постанови передбачалось: «Створити на базі Українського республіканського банку Держбанку СРСР Національний банк України». Відповідно до ст. 4 Закону України «Про банки та банківську діяльність» від 07.12.2000 № 2121-ІІІ (далі Закон № 2121-ІІІ), банківська система України складається з Національного банку України та інших банків, а також філій іноземних банків, що створені і діють на території України відповідно до положень цього Закону та інших законів України. Національний банк України здійснює регулювання діяльності спеціалізованих банків через пруденційні нормативи та нормативно-правове забезпечення здійснюваних цими банками операцій. Національний банк України здійснює регулювання та банківський нагляд відповідно до положень Конституції України, цього Закону, Закону України «Про Національний банк України», інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Національного банку України. Національний банк України визначає особливості регулювання та нагляду за системно важливими банками з урахуванням специфіки їх діяльності. Статтею 7 Закону № 2121-ІІІ передбачено, що державний банк це банк, 100 відсотків статутного капіталу якого належить державі. Державний банк може існувати лише у формі акціонерного товариства. Положення цього Закону поширюються на державні банки з урахуванням особливостей, встановлених цією статтею. Положення інших законів України застосовуються до державних банків в частині, що не суперечить цій статті. Єдиним акціонером державного банку є держава. Функції з управління корпоративними правами держави у державному банку здійснює Кабінет Міністрів України. Орган, що здійснює управління корпоративними правами держави у державному банку, також виконує функції вищого органу управління державного банку (далі - вищий орган). Банк може бути реорганізований за рішенням власників банку. Реорганізація може здійснюватися шляхом злиття, приєднання, поділу, виділу, перетворення. (ст. 26 Закону № 2121-ІІІ). У статті 2 Закону України «Про Національний банк України» від 20.05.1999 № 679-XIV (далі Закон № 679-XIV) передбачено, що Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України. Функції НБУ визначені у статті 7 Закону № 679-XIV, серед яких є: Національний банк виконує такі функції: здійснює державне регулювання на платіжному ринку визначає засади функціонування платіжного ринку України, регулює діяльність надавачів платіжних послуг, надавачів обмежених платіжних послуг, платіжних систем та технологічних операторів платіжних послуг, визначає порядок надання платіжних послуг та обмежених платіжних послуг, здійснює нагляд за діяльністю учасників платіжного ринку (п. 6); здійснює банківське регулювання та нагляд на індивідуальній та консолідованій основі (п. 8); здійснює погодження статутів банків і змін до них, ліцензування банківської діяльності та операцій у передбачених законом випадках, веде Державний реєстр банків, створює та веде Кредитний реєстр Національного банку України (п. 9); встановлює вимоги, здійснює методологічне забезпечення з питань оброблення, зберігання, захисту, використання, передавання, розкриття та знищення інформації, що становить таємницю фінансової послуги, банківську таємницю (п. 22); здійснює захист прав споживачів фінансових послуг, що надаються банками, а також іншими фінансовими установами та особами, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, державне регулювання та нагляд за діяльністю яких здійснює Національний банк України (п. 34); здійснює нагляд за додержанням банками, іншими фінансовими установами, особами, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, та колекторськими компаніями законодавства про захист прав споживачів фінансових послуг, у тому числі вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки) (п. 34-1). Сам НБУ у відзиві на позов наголосив, що ним 09.04.1992 анульовано реєстрацію Промбудбанку України. Незважаючи на те, що правонаступники Промбудбанку України не визначені, він не перебуває в стані припинення. Тому Національний банк України є належним відповідачем у справі. Щодо посилання НБУ на висновки Верховного Суду, які викладені в постановах, у тому числі від 13.09.2023 у справі № 295/7291/20, слід зазначити наступне. Предметом судового розгляду у даній справі було визнання іпотеки припиненою і, як наслідок, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку. У даній справі, яка перебуває на розгляді Уманського міськрайонного суду Черкаської області, предметом спору є скасування заборони на нерухоме майно, яка зареєстрована 08.02.2008, що внесена до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна державним реєстратором Уманського міськрайонного управління юстиції Мельник М.М. на підставі повідомлення Уманського ПІБ. Міністерство юстиції України листом від 04.12.2023 № 159412/187218-33-23/19.1.3 повідомило, що відповідно до постанови КМУ № 99 від 01.02.2016 Уманське міськрайонне управління юстиції Черкаської області ліквідоване без визначення правонаступництва. Таким чином правові висновки Верховного Суду, які викладені в постанові від 13.09.2023 у справі № 295/7291/20, не є правозастосовні у справі № 705/184/24. За загальнодоступними даними «Вікіпедії» «Будбанк СРСР» у 1987 було реорганізовано, утворено спочатку «Промбудбанк СРСР», а з 1991 його правонаступником став «Промінвестбанк». Згідно з листом НБУ № 18-0005/90856 від 03.11.2016 «Будбанк СРСР» у 1987 було реорганізовано, утворено спочатку «Промбудбанк СРСР», а з 1991 його правонаступником в Україні став «Промбудбанк України». У 1992 році реєстрацію «Промбудбанк України» анульовано. Згідно з ст. 2 Установчих зборів про створення Українського акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку від 10.04.1992 банк створювався як акціонерне товариство закритого типу на базі Державного комерційного промисловобудівельного банку України. Статут Українського акціонерного комерційного промислово-інвестиційного банку скорочена назва «Промінвестбанк України» було затверджено 26.08.1992. У 2001 році він змінив найменування на Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (ЗАТ Промінвестбанк). У 2009 році він змінив найменування на Публічне акціонерне товариство «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ Промінвестбанк). Згідно з листом від 08.01.2024 № 45/08 ПАТ «Промінвестбанк» повідомив позивача, що заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Промінвестбанк» не обліковується. Право власності належить до основоположних прав людини, утілення яких в життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинне мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до ст. 13 міжнародного правового акту повинні бути забезпеченні можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені в ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень встановлених законом. За ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У зв`язку із зазначеним, вважає позов обґрунтованим та просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні в повному обсязі підтримав позовні вимоги, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає до задоволення. Зазначив про те, що його довіритель, маючи намір розпорядитися своїм майном, дізнався про наявність обтяження, застосованого у 2008 році Уманським ПІБ, у зв`язку із отриманням позивачем позики у 1987 році у Державному банку СРСР «Будбанк». Про наявність такої заборони позивач не знав, оскільки ним належним чином виконувалися зобов`язання по договору та позика повернута в повному обсязі. Намагаючись вирішити зняття заборони з майна не в судовому порядку, стало відомо, що у зв`язку із реорганізацією у банківській системі, банк, на підставі повідомлення якого було зареєстровано заборону, своє існування припинив, було визначено його правонаступника, але 09.04.1992 реєстрацію правонаступника було анульовано. Вважає, що подальше безпідставне збереження заборони на майно позивача призводить до порушень його майнових прав визначених Конституцією України, позбавляючи його можливості вільно розпоряджатися належним йому майном. У зв`язку з досить великим проміжком часу, що минув, змінами у законодавстві, реорганізацією банківської системи, а також не інформованості позивача про наявність заборони на належне йому майно, взагалі відсутністю підстав для застосування такої заборони, оскільки ним виконані умови договору позики, що підтверджується наявними матеріалами справи, позивач вимушений був звернутися до суду з цим позовом. Він вважає, що позивачем вибрано належний спосіб захисту та правильно залучений відповідач у справі, а тому просить суд позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги та факти, викладені у позові, а також позицію свого представника, просить суд позов задовольнити в повному обсязі. Підтвердив, що дійсно у 1987 року брав позику у банку, яку погасив в повному обсязі, ніякої іншої заборгованості чи невиконаних зобов`язань не має. Про заборону на відчуження його майна дізнався у нотаріуса, коли хотів зробити певне розпорядження своїм майном, а нотаріус йому відмовив. Вирішити питання шляхом звернення до банку із відповідною заявою не має можливості, оскільки шляхом проведення реорганізації банк був ліквідований, а його правонаступник відсутній. Оскільки питання зняття заборони можливо вирішити лише в судовому порядку, він і звернувся до суду з цим позовом, який просить суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти задоволення позову. Підтримав позицію, викладену у відзиві, направленому до суду. Вважає, що позивачем вибрано невірний спосіб захисту, залучено неналежного відповідача, а тому просить відмовити у задоволенні позову. Підтвердив, що дійсно банківська система була реорганізована, у зв`язку з чим банк, у якому позивач брав позику був ліквідований, було визначено правонаступника такого банку, але реєстрація цього правонаступника анульована і цей банк перебуває на стані ліквідації, а Національний банк не є правонаступником Будбанку СРСР, а тому і не може бути відповідачем у цій справі та тим більше, якимось чином порушувати права позивача, тому просить суд відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявку суд не повідомляв. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, враховуючи наступне. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] на підставі рішення Уманської міської ради від 16 квітня 2004 року № 2.6-30/24 є власником земельної ділянки площею 0,0644 га, розташованої по [ADDRESS] , що підтверджується державним актом серії ЧР № 114325, виданий 08.09.2004, та житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 92,7 кв.м, житловою 48,5 кв.м, що підтверджується свідоцтвом про право власності індексний номер 40168975 від 06.07.2015. Зазначене також підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, сформованої 10.11.2023 за № 353974468, згідно якої власником майна розташованого за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . До такого майна належить житловий будинок загальною площею 92,7 кв.м., житловою площею 48,5 кв.м, розташований на земельній ділянці з кадастровим номером 7110800000:04:001:0001, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд (присадибна ділянка), площа 0,644 га. У розділі поро реєстрацію обтяжень наявний запис номер 10298827, зроблений Уманським міськрайонним управлінням юстиції, на підставі повідомлення б/н, виданого 25.06.1986 Уманського ПІБ. Реєстраційний номер обтяження 6551021, 08.02.2008, № реєстра: 14999-160, внутр. № FD01А03В27EF592F334D. Згідно повідомлення від 06.01.1987 вих. № 10, [PERSON] отримав позику (ссуду) № 213084, на будівництво (ремонт) будинку станом на 01.01.1987 в розмірі 3000,00 крб. Згідно квитанцій (а.с. 33-37) [PERSON] з 1987 року по 1992 рік включно, періодично вносив платежі із призначенням: «погашення відсотків» та «погашення ссуди» в Уманському відділі Будбанку та в Уманському відділенні № 225 Ощабданку. Згідно витягу з Єдиного реєстру боржників сформованого 25.11.2023 інформації про [PERSON] , [INFO] , як боржника, такий реєстр не містить. Вказане також підтверджується довідкою відділу державної виконавчої служби у місті Умані Уманського району Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), згідно якої відповідно до Автоматизованої системи виконавчих проваджень, в тому числі спеціального її розділу, на примусовому виконанні у відділі державної виконавчої служби не перебувало виконавчих документів про стягнення із [PERSON] , [INFO] , боргів на користь фізичних, юридичних осіб, держави та періодичних платежів (аліментів). Також довідкою АТ Державного ощадного банку України від 30 листопада 2023 року та АТ КБ «Приватбанку» від 27 листопада 2023 року. У відповідності до повідомлення директора департаменту бек-офісу АТ «Ощадбанк» № 46/12-06/88034/2023 від 01.12.2023, щодо погашення заборгованості [PERSON] протягом 1987-1992 років, строк зберігання первинних документів, що підтверджують здійснення клієнтом банківських операцій (касові, меморіальні, реєстрі) в національній валюті, згідно положень Правил застосування переліку документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, затвердженими Постановою Правління Національного банку України від 27.11.2018 № 130, становить 5 років. У зв`язку з цим, у Банку не збереглися документи, що підтверджують здійснення клієнтом банківських операцій за 1987-1992 роки. Крім того, повідомляють, що станом на даний час за [PERSON] відсутня заборгованість перед АТ «Ощадбанк». Листом Національного банку України № 27-0007/90135 від 06.12.2023 представника позивача повідомлено про те, що згідно з Указом Президії Верховної Ради СРСР від 07.04.1959 «Про реорганізацію системи банків довгострокових вкладень» та Постанови Ради Міністрів СРСР від 07.04.1959 № 369 «Питання, пов`язані з реорганізацією системи банків довгострокових вкладень» функції Сільгоспбанку та комунальних банків СРСР покладено на Будбанк СРСР та Держбанк СРСР. Відповідно до постанови ЦК КПРС та Ради Міністрів СРСР від 17.07.1987 № 821 «Про вдосконалення системи банків в країні і посилення їх впливу на підвищення ефективності економіки» реорганізовано діючі та утворено нові спеціалізовані банки, які створили систему банків у такому складі: Державний банк СРСР (Держбанк СРСР), Банк зовнішньоекономічної діяльності СРСР (Зовнішекономбанк СРСР), Промисловобудівельний банк СРСР (Промбудбанк СРСР), Агропромисловий банк СРСР (Агропромбанк СРСР), Банк Житлово-комунального господарства і соціального розвитку СРСР (Житлосоцбанк СРСР), Банк трудових заощаджень і кредитування населення СРСР (Ощадний банк СРСР). Пунктом 8 Постанови № 821 передбачено створення банками СРСР союзних республік відповідних республіканських банків з прямим підпорядкуванням банкам СРСР. Згідно з пунктом 2 Постанови Верховної Ради Української РСР «Про порядок введення в дію Закону України «Про банки і банківську діяльність» від 20.03.1991 № 873-ХІІ Український республіканський банк державного комерційного промислово-будівельного банку «Укрпромбудбанк» з його мережею, обчислювальними центрами, усіма активами, пасивами, оголошений Верховною Радою України власністю України. 27.09.1991 Національний банк зареєстрував статут Державного комерційного промислового-будівельного банку України (далі Промбудбанк України), про що внесено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків за номером 1. 09.04.1992 Національний банк анулював реєстрацію Промбудбанку України (протокол засідання Правління Національного банку України від 09.04.1992 № 1), про що здійснено відповідний запис до Республіканської книги реєстрів банків. Станом на 05.12.2023 Державний реєстр банків не містить відомостей про реєстрацію Національним банком банку, який став правонаступником Будбанку СРСР. Документи Будбанку СРСР на архівне зберігання до Національного банку не передавалися. 26.08.1992 Національний банк України зареєстрував банк з найменуванням Український акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк (Промінвестбанк України), про що внесено відповідний запис до Республіканської книги реєстрації банків за № 125. Відповідно до положень статуту Промінвестбанк України, зареєстрованого Національним банком України 26.08.1992, Промінвестбанк України заснований як закрите акціонерне товариство для комплексного банківського обслуговування юридичних та фізичних осіб незалежно від державної належності та форм власності і діяв на комерційних засадах. При цьому повідомляють, що положення зазначеного статуту Промінвестбанку України не містять інформації стосовно правонаступництва Промбудбанку України. Також додатково зазначили, що 25.02.2022 Правління Національного банку України прийняло рішення № 90-рш/БТ «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк». Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно ч. 1\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Також у відповідності до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України № 474/97-ВР від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною 1\~ст. 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України\~є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України\~власник майна, права якого порушені, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таке право особи реалізується шляхом звернення до суду з позовом про захист свого порушеного права та усунення будь-яких перешкод у вільному та на власний розсуд користуванні та розпорядженні майном. Відповідно до ст. ст. 8, 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п. 6 постанови КМУ Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 25.12.2015 № 1127, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Відповідно до п. 3. ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 27 Закону державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі судового рішення щодо набуття, зміни або припинення обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили. Позивач [PERSON] , маючи намір розпорядитися належним йому майном, звернувся до нотаріуса та дізнався, що відносно його майна застосовано обтяження. При цьому нотаріусом йому було роз`яснено наслідки не зняття заборони. З`ясувавши в досудовому порядку підстави виникнення такої заборони та те, що ініціатор внесення вказаного обтяження станом на сьогодні ліквідований стало питання вирішення скасування обтяження в судовому порядку. Відповідач Національний банк України наполягає на тому, що є неналежним відповідачем у справі, оскільки не є правонаступником\~Будбанку СРСР, а тому і не може порушити права позивача. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Згідно висновку Верховного Суду від 12 серпня 2020 року у справі № 761/42332/17, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (частина перша статті 8 ЦК України). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21), на яку посилається банк у апеляційній скарзі зроблено висновок, що тлумачення частини першої статті 8 ЦК України свідчить: законодавець визначив порядок усунення прогалин в приватному праві. Приватні відносини є різноманітними, а соціальне життя ? рухливе. У зв`язку з цим може виникнути необхідність визначення певного правила, яке не закріплено в приватно-правових нормах безпосередньо; умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом цивільно-правового регулювання (статті 1, 9 ЦК); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин (норми акту цивільного законодавства або договору); існують правові норми, що регулюють подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин. Касаційний суд зауважив, що можуть існувати випадки, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації) та констатував, що в ЦК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників приватних відносин для випадку, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто, бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації). Подібною нормою є абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України, відповідно до якої, якщо особа, яка поширила недостовірну інформацію, невідома, то фізична особа, право якої порушено, може звернутися до суду із заявою про встановлення факту недостовірності цієї інформації та її спростування (абзац третій частини четвертої статті 277 ЦК України). Тому коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. За таких обставин та з урахуванням наявних підстав вважати іпотеку припиненою, касаційний суд вважає за можливе встановити факт припинення іпотеки та скасувати запис про заборону відчуження на іпотечне майно та про іпотеку, які внесені на підставі договору іпотеки від 26 грудня 2006 року.\~Касаційний суд акцентує увагу, що ця постанова Верховного Суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування заборони відчуження нерухомого майна та запису про іпотеку». [PERSON] звернувся до суду з позовом про скасування заборони на відчуження майна, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він у 1987 році дійсно укладав договір позики для будівництва, але умови вказаного договору він виконав, сплатив усі необхідні платежі, що підтверджується відповідними квитанціями, після завершення будівництва зареєстрував право власності на житловий будинок, отримавши свідоцтво більше ніж через десять років з моменту повного погашення заборгованості, жодних вимог чи претензій щодо необхідності сплатити ще будь-які кошти йому не надходило. З моменту укладення договору позики банк у якому така позика була здійснена, був ліквідований, у зв`язку із реорганізацією, а правонаступник на цей час перебуває у стадії ліквідації і реєстрація такого банку анульована. Відповідачем за цим позовом [PERSON] визначив ПАТ «Акціонерний Комерційний промислово-інвестиційний банк», який перебуває на стадії ліквідації, та в подальшому залучив Національний банк України, мотивуючи це тим, що в забороні зазначено, що повідомлення направлено Уманським ПІБ, але в подальшому було з`ясовано, що такий банк і його правонаступник ліквідовані, а тому відповідачем у даній справі вважає Національний банк України. Суд, враховує, що дійсно Національний банк України не є правонаступником Уманського ПІБ (Державного банку СРСР «Будбанк» та в подальшому Промінвестбанку), тому у цій справі Національний банк України не є належним відповідачем. Належним відповідачем за вимогою про скасування запису про заборону відчуження нерухомого майна є саме Уманський ПІБ, проте його діяльність припинена без\~правонаступника. Водночас, запис про реєстрацію обтяження не скасований, а наявність такого запису порушує право власника майна. Разом з цим, судом враховується правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі №333/8899/21, згідно якої коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом, тобто бути відповідачем (наприклад, припинення юридичної особи внаслідок ліквідації), то особа (іпотекодавець) може звернутися із заявою про встановлення факту припинення іпотеки, скасування відповідних обтяжень\~в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно\~згідно з абзацом третім частини четвертої статті 277 ЦК України, яка підлягає застосуванню на підставі аналогії закону. Колегія суддів не заперечує доводи Національного банку України, що він не є належним відповідачем, проте у цій справі, коли «відсутня» особа, яка має відповідати за позовом (припинення юридичної особи внаслідок ліквідації без правонаступників), позивач не має іншої можливості, ніж як на підставі рішення суду скасувати заборону належного йому на праві власності нерухомого майна (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 вересня 2023 року у справі № 295/7291/20 (провадження № 61-11106св21)). За таких обставин, з урахуванням наявних підстав вважати заборону такою, що порушує право позивача, відсутності належного відповідача та загальних засад (принципів) цивільного судочинства, суд вважає, що коло осіб позивачем визначено вірно. При цьому, суд застосовує аналогію закону й аналогію права тоді, коли, на переконання суду, певні відносини мають бути врегульовані, але законодавство такого регулювання не містить, внаслідок чого є прогалина в законодавчому регулюванні. Зазначені висновки стосуються як матеріального, так і процесуального права. Відсутність у процесуальних кодексах положень про аналогію не є перешкодою для застосування такої аналогії (така позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 2-591/11, провадження № 14-31цс21)). Враховуючи наявність обтяження на відчуження належного позивачу майна, позивачу створено перешкоду в частині вільного користування та розпорядження власністю, а також неможливість скасування арешту, у зв`язку із ліквідацією юридичної особи, яка була ініціатором застосування такої заборони, оскільки позивач в інший спосіб, крім звернення до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлений можливості захистити своє порушене право, суд приходить висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність захисту його права шляхом скасування такої заборони, оскільки позовні вимоги про скасуванні арешту відповідають закону та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. Згідно приписів ст. 8 ЦК України якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права). Таким чином, у справі, що розглядається, суд вважає за необхідне застосувати аналогію закону й аналогію права оскільки відсутнє законодавче регулювання вирішення спірних відносини, пов`язаних з забороною (обтяженням) майна, що склались в даній справі, внаслідок чого позивач в інший спосіб, крім звернення до суду саме з позовом про звільнення майна з-під арешту, позбавлений можливості захистити своє порушене право. Так, позивачем заявлено позовну вимогу про скасування заборони на нерухоме майно, а саме є житловий будинок [ADDRESS] , однак згідно витягу з реєстру обтяжень, заборона: номер запису обтяження 10298827, зареєстрована 08.02.2008 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Уманського міськрайонного управління юстиції Мельник М.М. на підставі повідомлення, серія та номер: б/н, виданий 25.06.1986, видавник: Уманський ПІБ, № реєстра 141999-160 внутр. № FD01А03В27EF592F334D, стосується усього майна за вказаною адресою. При цьому, власником наявного за даною адресою нерухомого майна є саме позивач та матеріали справи не містять відомостей щодо інших власників. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та скасуванню підлягає заборона саме на нерухоме майно за вказаною вище адресою, власником якого є позивач по справі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Розгляд цивільних справ пов`язаний із певними фінансовими витратами, що в цивільному процесі називаються судовими витратами. Такі витрати несуть особи, які беруть участь у розгляді цивільних справ. Судові витрати стягують з метою, по-перше, компенсувати суду та учасникам справи понесені витрати з розгляду цивільних справ, а по-друге, створити несприятливі майнові наслідки для осіб, які вчинили цивільні правопорушення або пред`явили необґрунтовані вимоги до суду. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно із ч. 9 ст. 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Поняття «неправильний» тлумачиться в українській мові як такий, що не відповідає певним нормам, правилам, вимогам. Практика застосування цієї правової норми не є усталеною, водночас поняття «неправильні дії сторони» слід тлумачити у взаємозв`язку з поняттям «зловживання процесуальними правами». Принцип пропорційності розподілу судових витрат може бути не застосований у випадку зловживання стороною процесуальними правами, якщо в позові відмовлено судові витрати можна покласти на відповідача, або можливо задовольнити позов та покласти на позивача судові витрати. За вказаних обставин, оскільки дійсно було встановлено порушення права позивача, але під час розгляду справи по суті суд брав до уваги, що винна в такому порушенні сторона відсутня (ліквідована) та відповідачем визначено навіть не правонаступника такої сторони, то суд вважає за необхідне, в даному випадку, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору при зверненні до суду, залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: partial