Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача 688, 92 доларів США - залишок коштів з рахунку N [NUMBER] ; 6 002, 39 доларів США - залишок коштів з рахунку N [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є правонаступником [PERSON] за договором відступлення права вимоги за договорами банківського рахунку, із відстроченням платежу, котрий мав у АТ КБ «ПриватБанк» карткові рахунки N [NUMBER] та N [NUMBER] . 08 квітня 2024 року в АТ КБ «ПриватБанк» отримано заяву [PERSON] від 02 квітня 2024 року про переказ залишків коштів у сумі 6 691, 31 долар США на його рахунок у цьому ж банку. Утім вимоги заяви не були виконані банком, заява від 02 квітня 2024 року банком не була задоволена, у відповіді на цю заяву банк стверджує, що грошові кошти за рахунками № [NUMBER] та № [NUMBER] , згідно з договором про переведення боргу переведено на ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», яке й виступає боржником за рахунками № [NUMBER] та № [NUMBER] . Представник відповідача позов не визнав, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, у відзиві вказав, що станом на час подання позову [PERSON] вже ухвалено постанову Київським апеляційним судом від 01 березня 2023 року, яким змінено рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року, у справі № 757/63154/21-ц, за позовом [PERSON] з тим самим предметом та з тих самих підстав до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення 688, 92 доларів США залишку коштів з рахунку № [NUMBER] , 68,82 доларів США - пені за несвоєчасне виконання заяви про переказ/видачу коштів, 6 002, 39 доларів США - залишку коштів з рахунку № [NUMBER] , 600, 23 доларів США - пені за несвоєчасне виконання заяви про переказ/видачу коштів. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 10 травня 2024 року вказана позовна заява надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 15 травня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 16 травня 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду у спрощеному позовному порядку з викликом сторін /а. с. 17-18/. 12 вересня 2024 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив на позов, 13 вересня 2024 року - клопотання представника відповідача про долучення доказів. 17 жовтня 2024 року представник відповідача подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника, просить відмовити у задоволенні позову з підстав, наведених у відзиві на позов. У судове засідання позивач не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час, дату і місце слухання справи, про причини неявки до суду не повідомлено, явку представника не забезпечено, окрім вищевказаних, заяви по суті або з процесуальних питань до суду не находили. Згідно з частиною першою ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступного висновку. ІІІ. Фактичні обставини справи. 27 лютого 2019 року [PERSON] подав до АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій зазначив, що він розриває договір N SAMDN80000738120907 від 30 вересня 2013 року, N SAMDN80000733147467 від 18 лютого 2013 року та N SAMDNWFD00700552237 від 10 січня 2014 року та вимагав видати належні кошти (депозитні вклади) та нараховані по ним відсотки. 25 листопада 2021 року [PERSON] подав до Печерського районного суду м. Києва позов (справа ЄУН 757/63154/21-ц) до АТ КБ «ПриватБанк» з вимогами про стягнення 688, 92 доларів США залишку коштів з рахунку № [NUMBER] , 68,82 доларів США - пені за несвоєчасне виконання заяви про переказ/видачу коштів, 6 002, 39 доларів США - залишку коштів з рахунку № [NUMBER] , 600, 23 доларів США - пені за несвоєчасне виконання заяви про переказ/видачу коштів. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року у справі № 757/63154/21-ц позов [PERSON] залишено без задоволення. 01 березня 2023 року постановою Київського апеляційного суду рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року у справі № 757/63154/21-ц змінено шляхом виключення з мотивувальної частини судового рішення висновок суду про відсутність в матеріалах справи заяви [PERSON] від 27 лютого 2019 року про видачу коштів. 29 березня 2023 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника [PERSON] - адвоката Дугінова Д. А., на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2022 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 березня 2023 року. 09 березня 2024 року [PERSON] та [PERSON] укладено договір відступлення права вимоги за договорами банківського рахунку, із відстроченням платежу. За договором до нового кредитора [PERSON] перейшли права та вимоги до AT КБ «ПриватБанк» щодо залишків коштів на рахунку № [NUMBER] (688, 92 доларів США) та № 5457092030174589 (6 002, 39 доларів США). 08 квітня 2024 року в AT КБ «ПриватБанк» отримано заяву [PERSON] від 02 квітня 2024 року, у якій він просив перерахувати зазначені вище залишки коштів, у сумі 6 691, 31 доларів США на його рахунок № [NUMBER] в AT КБ «ПриватБанк». ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно зі ст. 55 ЦПК України у разі заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Тобто усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Оскільки спір про стягнення [PERSON] з AT КБ «ПриватБанк» грошових коштів за картковими рахунками № [NUMBER] та № [NUMBER] вже вирішений у межах судової справи № 757/63154/21-ц та у задоволенні вимог [PERSON] відмовлено, то, відповідно, рішення у справі № 757/63154/21-ц є обов`язковим і для правонаступника у спірних правовідносинах, а саме для [PERSON] . Аналогічний правовий висновок наведений Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов необґрунтований і не підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Оскільки при поданні до суду позовної заяви позивач не сплатив судовий збір, посилаючись на положення частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів», вважаючи, що у діях відповідача вбачаються порушення прав споживача фінансових послуг, однак суд під час розгляду справи не встановив такого порушення прав позивача з боку відповідача, тому судовий збір підлягає стягненню з позивача в дохід Держави на підставі частини шостої статті 141 ЦПК України. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved