Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

В квітні 2021 р. [PERSON] звернулась до Шеченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Департамента будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, про визнання права власності на квартиру, витребування майна, визнання незаконними та скасування розпорядження, визнання недійсними наказів, свідоцтв, припинення права власності, скасування державної реєстрації права, зобов`язання вчинити дії, в якому просила суд: 1.Визнати право власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м. 2.Витребувати із чужого незаконного володіння [PERSON] та будь-яких третіх осіб частину площі квартири за адресою: [ADDRESS] , площею 34,3 кв.м, що без належних правових підстав була приєднана до площі квартири за адресою: [ADDRESS] . 3.Визнати незаконним та скасувати Розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва №150 від 10.02.2001 року «Про прийняття в експлуатацію та передачу у власність жилих приміщень на горищі будинку [ADDRESS] » в частині визначення адреси квартири, приєднання до квартири суміжного приміщення, визначення кількості кімнат, визначення загальної та житлової площі. (а.с. 105 т.1) 4.Визнати недійсним Наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 12 квітня 2001 року №372-С/КІ в частині визначення адреси квартири. (а.с. 239 т.1) 5.Визнати недійсним свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 11.05.2002 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 12 квітня 2001 року №372-С/КІ в частині визначення адреси квартири, визначення загальної та житлової площі. (а.с. 240 т.1) 6.Визнати недійсним Наказ Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 17.11.2005 року №2187-С/КІ в частині визначення адреси квартири. (а.с. 238 т.1) 7.Визнати недійсним дублікат свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 11.05.2002 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , виданий на ім`я [PERSON] на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 17.11.2005 року №2187-С/КІ, в частині визначення адреси квартири, визначення загальної та житлової площі. (а.с. 240 т.1) 8.Припинити права [PERSON] та будь-яких третіх осіб на частину площі квартири за адресою: [ADDRESS] , що становить 34,3 кв.м, що безпосередньо межує з квартирою за адресою: [ADDRESS] . 9.Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] (1973 року народження, ідентифікаційний номер [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 10.Зобов`язати [PERSON] повернути квартиру за адресою: [ADDRESS] , до стану, який існував до порушення прав та приєднання частини площі квартири за адресою: [ADDRESS] , до сусідньої квартири, шляхом зобов`язання Відповідача-1 відновити стіну між квартирою [ADDRESS] та квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] успадкувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м. Первинна реєстрація права власності на Квартиру [ADDRESS] була здійснена на ім`я спадкодавця Позивача [PERSON] 03.02.1999 року в результаті приватизації Квартири [ADDRESS] . Після вступу у спадщину, Позивач у Квартирі [ADDRESS] не проживала, але своєчасно оплачувала рахунки за комунальні послуги, за повну загальну площу Квартири [ADDRESS] - 85,7 кв.м. При підготовці Квартири [ADDRESS] до продажу Позивачем було виявлено невідповідність фактичного планування та площі Квартири [ADDRESS] правовстановлюючим документам, а саме неможливість доступу до частини Квартири [ADDRESS] . Зважаючи на ту обставину, що інших приміщень між Квартирою [ADDRESS] немає, позивач вважає, що частина площі Квартири [ADDRESS] , до якої у Позивача відсутній доступ, може бути приєднана саме до сусідньої Квартири [ADDRESS] , власником якої є [PERSON] . Позивач зазначає, що частина площі Квартири [ADDRESS] після її приватизації 28.01.1999 року на ім`я померлого [PERSON] та право власності на яку було зареєстроване 03.02.1999 року, без належних правових підстав була приєднана до Квартири [ADDRESS] ; право власності на Квартиру [ADDRESS] загальною площею 50,7 кв.м, житловою - 29,0 кв.м. було зареєстровано 16.06.1993 року; Квартира [ADDRESS] була реконструйована, а в документах, що були видані за результатом реконструкції зазначено адресу не існуючого будинку та допущено цілу низку невідповідностей, що дають підстави для визнання їх недійсними в частині адреси, загальної та житлової площі, кількості кімнат; реєстрацію права власності на Квартиру [ADDRESS] після реконструкції було здійснено 02.12.2005 року, але зі зміною адреси квартири на іншу; документи, що стосуються реконструкції Квартири [ADDRESS] не містять інформації про правові підстави збільшення загальної площі Квартири [ADDRESS] до 173,9 кв.м, що було здійснено, в т.ч. шляхом приєднання до Квартири [ADDRESS] . У травні 2020 року, Позивачем було замовлено проведення поточної інвентаризації Квартири [ADDRESS] в КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації». За результатом проведення інвентаризації, було виготовлено Технічний паспорт, складений станом на 28.05.2020 року, відповідно до якої було зазначено, що Квартира [ADDRESS] реконструйована, документи, що надають право на виконання будівельних робіт до Бюро не надавались, показники Квартири [ADDRESS] наступні: загальна площа - 51,4 кв.м., житлова площа - 26,8 кв.м. Позивач звертає увагу, що фактична адреса будинку в якому розташовані Квартира [ADDRESS] та Квартира [ADDRESS] , щодо яких виник даний спір є будинок [ADDRESS] . Фактичне збільшення площі Квартири [ADDRESS] підтверджується матеріалами інвентаризації та здійснено до прийняття будь-яких рішень уповноважених органів про передачу (відчуження) власнику Квартири [ADDRESS] приміщень загального користування. 23.11.2000 року було здійснено інвентаризацію Квартири [ADDRESS] , яка зафіксувала наступні показники Квартири [ADDRESS] : загальна площа - 200,7 кв.м, житлова - 173,9 кв.м. Квартира [ADDRESS] збільшилася з площі 172,4 кв.м за результатами попередньої інвентаризації, проведеної 24.12.1999 року, на 28,3 кв.м в результаті приєднання частини площі Квартири [ADDRESS] площею 29,9 кв.м Позивач вважає, що: - приєднання частини площі Квартири [ADDRESS] до Квартири [ADDRESS] було здійснено з порушенням законодавства та прав власника Квартири [ADDRESS] на підставі Розпорядження №150 від 10.02.2001 року, в якому було невірно зазначено адресу Квартири [ADDRESS] та незаконно, відповідно до п. 3 зазначеного розпорядження збільшено площу Квартири [ADDRESS] до 200,7 кв.м загальної площі та 173,9 кв.м житлової площі за рахунок приєднання частини площі Квартири [ADDRESS] ; - видані на підставі Розпорядження №150 від 10.02.2001 року Наказ №372-С/КІ від 12 квітня 2001 року, свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 11.05.2002 року, Наказ №2187-С/КІ від 17.11.2005 року та дублікат свідоцтва про право власності також підлягають визнанню недійсними в частині визначення загальної та житлової площі квартири, у зв`язку з порушенням закону та прав власності на Квартиру [ADDRESS] ; - реєстрація права власності на Квартиру [ADDRESS] , здійснена на ім`я Відповідача-1 має бути скасована, у зв`язку з зазначеними вище численними порушеннями законодавства та порушенням прав Позивача; -права Відповідача-1 на частину площі Квартири [ADDRESS] , що становить 34,3 кв.м (площі на яку відповідно до обмірів КП КМР «КМ БТІ» відбулося зменшення площі Квартири [ADDRESS] ) та безпосередньо межує з Квартирою [ADDRESS] , мають бути припинені; -частина площі Квартири [ADDRESS] , незаконно приєднана до Квартири [ADDRESS] має бути витребувана із чужого незаконного володіння з підстав, визначених ч. 1 ст. 387 Цивільного кодексу України; -квартира [ADDRESS] має бути повернута в стан, який існував до порушення права на неї та приєднання частини площі Квартири [ADDRESS] до Квартири [ADDRESS] . Вказане стало підставою для звернення до суду з позовом. У відзиві на позов представник відповідача 2 заперечує щодо його задоволення, зазначає, що є неналежним відповідачем у справі, Радянська районна державна адміністрація м. Києва припинила свою діяльність без правонаступника. (а.с. 132-135 т.1) У відзиві на позов представник відповідача 1 заперечує щодо його задоволення, зазначає, відповідач стала власником квартири на підставі договору договір купівлі-продажу від 20.01.2011 р. [PERSON] є добросовісним набувачем Квартири площею 200,7 кв.м. з 20.01.2011 року. Жодних перепланувань з часу придбання квартири [ADDRESS] , а саме 20.01.2011 року відповідач не робила, всі перепланування, які були здійсненні попереднім власником [PERSON] були узаконенні розпорядженням № 150 від 15.03.2019 року. Зазначає, що будинок [ADDRESS] є одним і тим самим будинком. При цьому вірною є саме адреса: [ADDRESS] . Адреса буд. літ. «А» на [ADDRESS] і помилкова адреса: [ADDRESS] (74А) відносяться до одного будинку, а також про те, що в них відсутні матеріали інвентаризаційної справи на буд. [ADDRESS] . Звертає увагу, що технічний паспорт від 15.01.2013 року на квартиру [ADDRESS] , який наданий позивачем, є підроблений, останню технічну інвентаризацію кв. [ADDRESS] було проведено 24.12.1999 року. Крім цього , кв. [ADDRESS] була прийнята позивачем у спадщину в такому стані як вона існує і до тепер. На момент відкриття спадщини (смерті колишнього власника кв. [ADDRESS] ) квартира була загальною площею 51,4 кв.м. Жодних документів на підставі яких приміщення площею 29, 9 кв.м. відноситься до кв. [ADDRESS] надано не було. Попередній власник кв. [ADDRESS] проходила всі необхідні процедури для того, щоб збільшити квартиру з 50,7 кв. м. до 200,7: отримувала дозволи, виготовляла технічну документацію, проводила всі необхідні ремонтні роботи, брала приміщення спочатку в оренду, а потім, у завершення всіх цих тривалих та коштовних процедур, отримала відповідну власність, що підтверджується всіма необхідними документами. Право власності [PERSON] на кв. [ADDRESS] (74А) було набуто на підставі договору купівлі-продажу від 20.01.2011 року, який був укладений з [PERSON] ,зазначений договір купівлі-продажу від 20.01.2011 року є чинним, судом недійсним не визнавався та не оспорював ся. Перепланування Квартири було належним чином здійснено та узаконено ще в 2001 році, за 10 років до її придбання Відповідачем-1. Зазначає, що позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння частину кв. [ADDRESS] . При цьому, в позовній заяві Позивач зазначає, що з її власності вибула площа двох кладових загальною площею 32,6 кв.м. , а до кв. [ADDRESS] було приєднано частину квартири [ADDRESS] площею 29,9 кв. м. Крім того, на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно яке є індивідуально визначеним, а не частину площі квартири. Звертає увагу, що можливість вимагати витребування майна новим власником від добросовісного набувача - законом не передбачена. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, жодного позову до колишніх власників кв. [ADDRESS] та до [PERSON] , колишнім власником кв. [ADDRESS] пред`явлено не було. Відповідно, із закінченням строку позовної давності і закінчилося право колишнього власника на пред`явлення позову для захисту, нібито, його порушених прав. (а.с. 142-150 т.1) У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що право власності на квартиру [ADDRESS] не переривалось з моменту його набуття 28.01.1999 р. Воля попереднього власника квартири [ADDRESS] на відчуження частини площі його квартири та збільшення за його рахунок площ квартири [ADDRESS] була відсутня. [PERSON] , з якою відповідач уклала договір купівлі-продаж не мала права на відчуження частини площі квартири [ADDRESS] без волі попереднього власника [PERSON] . Вважає, що відповідач помилково ототожнює будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] . Звертає увагу, що на момент приватизації квартири [ADDRESS] , що передував реконструкції квартири [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] мала загальну площу 85,7 кв.м, житлову - 27,8 кв.м. Відповідач не може бути добросовісним набувачем, не надано доказів того, що відчуження частини площі квартири [ADDRESS] було здійснено правомірно та з волі спадкодавця позивача. Вважає, що строк позовної давності не пропущено, підстави для подання позову виникли після оформлення права на спадщину 2018 році. (а.с. 224-226 т.1) В запереченні представник відповідача 1 зазначає, що [PERSON] мала повне право на відчуження своєї кв. [ADDRESS] загальною площею 200,7 кв.м., що нею і було зроблено. Жодних площ або приміщень чужої квартири вона не використовувала та не відчужувала. Колишній власник квартири [ADDRESS] [PERSON] до моменту своєї смерті жодних претензій, позовів або будь-яких інших дій щодо захисту своєї кв. [ADDRESS] на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене ст. 388 ЦК України, є особистим немайновим правом колишнього власника кв. [ADDRESS] - [PERSON] . Сама стаття 388 ЦК України зазначає, що витребувати майно у добросовісного набувача може власник майна, у якого воно вибуло з володіння. Крім цього, надане позивачем розпорядження № 20568, за яким [PERSON] став власником кв. [ADDRESS] не містить будь-яких даних щодо кількості квадратів, які приватизуються. Вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки порушення права виникло 10.02.2001 року (дата узаконення перепланування). (а.с. 15-19 т.2) Ухвалою судді від 12.04.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання з повідомленням учасників справи. Ухвалою суду від 23.06.2021 р. витребувано у Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації (адреса: м.Київ, вул.Б.Хмельницького, 24) копії розрахунків площі квартири [ADDRESS] , що є частиною розпорядження органу приватизації Радянської райдержадміністрації м.Києва від 28.01.1999 року за №20568, а також копію вищевказаного Розпорядження. Ухвалою суду від 09.12.2021 р. призначено по цивільній справі №761/13212/21 судову будівельно-технічну експертизу, зупинено провадження у справі. Ухвалою судді від 04.09.2023 р. відновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 03.11.2023 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено її судовий розгляд по суті. Ухвалою суду від 15.02.2024 р. призначено по цивільній справі №761/13212/21 додаткову судово будівельно-технічну експертизу. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідача 1заперечила щодо задоволення позову. Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явився, у відзиві просив проводити розгляд справи без їх участі. Відповідач 3 в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, вислухавши пояснення присутніх представників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 09.07.2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Козленко В.В., зареєстровано в реєстрі за №341. (а.с. 38 т.1) Право власності за позивачем зареєстровано, що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 130213208 від 09.07.2018 року, номер запису про право власності 26957003. Попереднім власником вказаної квартири був [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Радянською райдержадміністрацією м. Києва 28 січня 1999 року, згідно з розпорядженням від 28 січня 1999 року №20568. Показники квартири: загальна площа 85,7 кв.м, житлова площа - 27,8 кв.м. Вказане підтверджується розпорядженням органу приватизації №20568 від 28.01.1999 р., дублікатом свідоцтва про право власності від 28.01.1999 р. (а.с.34-36 т.1) Згідно з листом КП КМР КМБТІ від 23.06.2018 р. право власності на квартиру було зареєстровано в Бюро технічної інвентаризації м. Києва 03.02.1999 року та записано у реєстрову книгу №д-241-105 за реєстровим №632 (а.с. 33 т.1) 18.02.2017 р. [PERSON] помер, а позивач є спадкоємцем за законом після його смерті та успадкувала квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м. Відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.01.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Авдієнко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 49. Відчужувана квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.05.2001 р. серії КВ №49926, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.04.2011 р. № 372-С/КІ. (а.с. 239, 241 т.1) В подальшому на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 17.11.2005 р. № 2187-с/КІ оформлено та видано дублікат свідоцтва про право власності серії [NUMBER] . Квартира має наступні характеристики: загальна площа 200,70 кв.м., жила площа 173,90 кв.м. (а.с. 238,240 т.1) При цьому, свідоцтво про право власності від 04.05.2001 р. серії КВ №49926, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 12.04.2011 р. № 372-С/КІ втратило чинність. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернулась до суду з позовом для захисту своїх прав, оскільки після отримання квартири за адресою: [ADDRESS] у спадщину за результатом проведення інвентаризації в 2020 році було встановлено, що квартира [ADDRESS] має наступні фактичні показники: загальна площа - 51,4 кв.м., житлова площа - 26,8 кв.м., а частина площі її квартири [ADDRESS] була приєднана до квартири [ADDRESS] , яка на теперішній час належить відповідачу [PERSON] . Відповідно до розпорядження Радянської районної державної адміністрації м.Києва від 10.02.2001 р. № 150 «про прийняття в експлуатацію та передачу у власність жилих приміщень на горищі [ADDRESS] », було вирішено: 1. затвердити акт № 99 від 19.10.2000 р. Міжвідомчої комісії з питань ремонту, реконструкції та благоустрою про прийняття в експлуатацію звершеного будівництвом об`єкта; 2. раніше виданий правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS] вважати таким, що втратив чинність; 3. просити Головне управління житлового забезпечення м.Києва видати свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , приєднати до неї житлове приміщення на горищі над квартирою [ADDRESS] та суміжні з квартирою [ADDRESS] , які вважати однією 5-кімнатною квартирою [ADDRESS] , житловою площею 173,9 кв.м., загальною площею 200,7 кв.м. (а.с. 105 т.1) За розпорядженням Радянської районної державної адміністрації м.Києва від 23.04.20201 р. р. № 505 внесено зміни в п.3 розпорядження Радянської районної державної адміністрації м.Києва від 10.02.2001 р. № 150, який викладено в наступній редакції: просити Головне управління житлового забезпечення м.Києва видати свідоцтво про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , приєднати до неї житлове приміщення на горищі над квартирою [ADDRESS] , які вважати однією 4-кімнатною квартирою [ADDRESS] , житловою площею 173,9 кв.м., загальною площею 200,7 кв.м. (а.с. 169 т.1) На підтвердження порушення своїх прав позивач надала технічний паспорт, виготовлений станом на 28.05.2020 р. на квартиру [ADDRESS] , та довідку про показники об`єкта нерухомого майна КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 29.05.2020 р. за № КВ-2020№12934, за якими квартира має наступні показники: загальна площа 51,4 кв.м, житлова площа - 26,8 кв.м. (а.с. 62-64 т.1) Згідно відповіді КП КМР КМБТІ від 15.06.2020 р. на момент первинної реєстрації права власності на кв. [ADDRESS] , [ADDRESS] технічна інвентаризація не проводилась. В результаті реконструкції загальна площа кв. [ADDRESS] зменшилась за рахунок відокремлення допоміжного приміщення, площею 29,9 кв.м, а загальна площа кв. [ADDRESS] збільшилась за рахунок приєднання цього приміщення. Також загальна площа кв. [ADDRESS] збільшилась за рахунок реконструкції з приєднання горищних приміщень площею 36,5 кв.м і 53,3 кв.м. Крім того, загальна площа кв. [ADDRESS] була збільшена за рахунок приєднання суміжного з кв. [ADDRESS] нежитлового приміщення, площею 23,6 кв.м (а.с. 89 т.1) Для з`ясування обставин щодо дійсного розміру спірних квартир, їх приєднання, виділення чи поділу необхідні було спеціальні знання, за ухвалою суду від 09.12.2021 р. було призначено судову будівельно-технічну експертизу, на вирішення судової будівельно-технічної експертизи поставити питання: -Яка загальна та житлова площа та який склад (перелік та параметри) приміщень квартири за адресою: [ADDRESS] та квартири за адресою: [ADDRESS] підтверджується документально матеріалами справи №761/13212/21? -Чи підтверджується документально матеріалами справи №761/13212/21 та фактично на місці приєднання частини площі квартири [ADDRESS] до сусіднього квартири [ADDRESS] ? -Якщо так, то яка площа квартири [ADDRESS] була приєднана сусідньої квартири [ADDRESS] ? -Чи існує технічна можливість виділу в натурі частини площі квартири за адресою: [ADDRESS] , яка була відокремлена від площі квартири за адресою: [ADDRESS] з метою відновлення загальної площі квартири за адресою: [ADDRESS] ? Згідно висновку експерта №25073/22-44 від 17.07.2023 р. на запитання 1,2,3 загальна площа приміщень квартири [ADDRESS] в Києві станом на час проведення обстеження та відповідно до даних представлених документів на дослідження становить 51,4 кв.м., житлова площа станом на час проведення обстеження -26,9 кв.м Квартира [ADDRESS] за результатами даних представлених документів та проведеного обстеження складається щ наступних приміщень: 1, коридору, площею 5,9 кв.м, 2, житлового, площею 26,8 кв.м, 3 кухні, площею 15, 1 кв.м, 4, ванної, площею 2,6 кв.м, 5, вбиральні площею 1,0 кв.м Площа приміщень квартири [ADDRESS] згідно даних технічного паспорту від 09.12.2010 р. становить: загальна - 200,7 кв.м, житлова - 173,9 кв.м. Квартира [ADDRESS] згідно даних технічного паспорту складається з наступних приміщень: 1, житлового площею 33,0кв.м, 2 кухні, площею 11,7 кв.м, 3, вбиральні площею 3,6 кв.м, 4, кладової площею 11,5 кв.м, 5, житлового площею 51,1 кв.м, 6, житлового площею 36,5 кв.м, 7, житлового площею 53,3 кв.м. Оскільки доступ до приміщень квартири [ADDRESS] в житловому будинку не забезпечено, то визначити фактичну загальну і житлову площу квартири, розміри приміщень та вказати перелік приміщень, з яких складається квартира [ADDRESS] , станом на дату призначеного обстеження неможливо. Оскільки доступ до квартири [ADDRESS] в житловому будинку не забезпечено, провести дослідження по вирішенню частині другого та третього питань щодо фактичного приєднання частини площі квартири [ADDRESS] до сусідньої квартири [ADDRESS] з врахуванням результатів обстеження не видається за можливе. Для відновлення квартири [ADDRESS] в житловому будинку до показників характеристики об`ємно -планувального рішення станом на 28.01.1999 необхідно виконати роботи з реконструкції. Для виконання робіт з реконструкції необхідно розробити проект. Розробка проекту можлива після проведення обстеження приміщень квартири [ADDRESS] . (а.с. 22-33 т.3) В судовому засіданні було допитано експерта [PERSON] , який повідомив, що було призначено обстеження квартир, клопотання було надіслано на адресу суду та всіх учасників. Власники квартир не зустріли, спочатку подзвонили до кв. [ADDRESS] , ніхто не відчинив. Потім пішли до №28, де було проведено обстеження, надані документи. Закінчили приблизно о 11:00. Після цього пішли до кв [ADDRESS] , де відчинила жінка, яка відмовилась надати доступ до квартири. Плани БТІ будинку знаходяться в матеріалах справи, по них і було проведено дослідження. Висновки були зроблені на основі всіх документів та планів БТІ, надані судом, позивачем та відповідачем. Інформація щодо реконструкції була до 2014 року В 1999 році між кв [ADDRESS] та 29 був коридор, але він був приватизований, зроблені сходи. Потім у 2010 році - воно стало одним приміщенням. Щодо того, коли вони були приєднанні - невідомо. Зазначив, що існує можливість для повернення квартир до попередніх умов. Дослідження робилось на час проведення огляду. Виміри проводились та співвідносились з плануванням схеми 1999 р. та 2013 року, які були надані. Щодо невідповідності розмірів та вимірів- невідомо. В період 1999 року по 2010 рік частина приміщення кв. [ADDRESS] стала частиною приміщення квартири [ADDRESS] . Спочатку був приєднаний загальних коридор, потім - кімнати. Було порівняно плани від 1999 р., 2013 р., 2020р. Ухвалою суду від 15.02.2024 р. було призначено додаткову судово-будівельно-технічну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: - Яка загальна та житлова площа та який склад (перелік та параметри) приміщень квартири за адресою: [ADDRESS] , квартира [ADDRESS] підтверджується документально матеріалами справи №761/13212/21? -Чи підтверджується документально матеріалами справи №761/13212/21 та фактично на місці приєднання частини площі квартири [ADDRESS] до площі сусідньої квартири [ADDRESS] ? -Якщо так, то в який період часу і яка площа квартири [ADDRESS] була приєднана до сусідньої квартири [ADDRESS] ? -Чи існує технічна можливість виділу в натурі частини площі квартири за адресою: [ADDRESS] , якщо така частина була відокремлена від площі квартири за адресою: [ADDRESS] , до площі вказаної квартири з метою відновлення і приведення у попередній стан загальної площі квартири за адресою: [ADDRESS] ? Якщо так, то прошу зазначити усі варіанти такого виділу та повернення у попередній стан. Згідно висновку експерта №2915/24-44 від 25.07.2024 р. по питаннях 1, 2, 3 за результатами за результатами проведених розрахунків на підставі проведеного візуально-інструментального обстеження, після виконаних робіт по переплануванні та реконструкції приміщень в квартирі [ADDRESS] обладнано: - 6 підсобних приміщень (7-й поверх - 3 приміщення, в межах мансарди- 3 приміщення) та 5 житлових кімнат загальною площею 140,0 кв. м (7-й поверх - 2 кімнати, в межах мансарди - 3 житлові кімнати); загальна площа квартири [ADDRESS] становить 196,8 кв. м, в тому числі площа житлових кімнат 140,0 кв.м. Збільшення загальної площі квартири N? [ADDRESS] відбулося за рахунок приєднань суміжного приміщення загального користування в будинку на 7-му поверсі площею 23,6 кв. м та нежитлового приміщення площею 29,9 кв. м, яке було частиною площі квартири N? 28 в цьому будинку. Приєднання приміщення загального користування в будинку площею 23,6 кв. м до квартири N? [ADDRESS] проведено згідно розпорядження від 01.98 за N?852 Радянської районної Державної адміністрації м. Києва (т.II, а.с.93), про передачу в оренду власнику квартири [ADDRESS] . Документи, щодо приєднання нежитлового приміщення площею 29,9 кв. м до квартири N? [ADDRESS] , яке було частиною площі квартири N? 28 в цьому будинку, в наданих матеріалах на дослідження відсутні. Приєднання суміжного приміщення загального користування в будинку на 7-му поверсі площею 23,6 кв. м та нежитлового приміщення площею 29,9 кв. м до квартири N? 29, враховуючи результати дослідження наданих документів, що містяться в матеріалах справи, проведено в період з 1999 р. по 2000 р. По четвертому питанню: виділ в натурі частини площі квартири [ADDRESS] , яка була відокремлена від площі квартири [ADDRESS] (див. Поверхові плани квартири N? 28 станом на 1999 та 2020 роки на рис. 15), до площі вказаної квартири з метою відновлення і приведення у попередній стан загальної площі квартири [ADDRESS] (на час 1999 року), технічно можливо. Для цього необхідно буде виконати роботи по розбиранню мереж опалення приміщень, мережі електрообладнання та освітлення, роботи пов?язані зі зміною розмірів приміщень (перепланування квартир), що призведе до зміни об?ємно-планувальних показників як квартири [ADDRESS] . Вказані види ремонтно-будівельних робіт, виконання яких необхідне для виділу в натурі частини площі квартири [ADDRESS] , яка була відокремлена від площі квартири [ADDRESS] , входять до складу робіт по реконструкції будівель. Для відновлення квартири N? [ADDRESS] з показниками об?ємно-планувального рішення станом на 28.01.1999 необхідно виконали роботи з реконструкції. Для виконання робіт з реконструкції необхідно розробити проект. Розроблення (проекту) проектної документації на виконання робіт з реконструкції об`єктів до компетенції експертів не входить. (а.с. 165-177 т.3) Згідно ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. При перевірці й оцінці експертного висновку суд повинен з`ясувати: достатність поданих експертові об`єктів дослідження; повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи (постанова Верховного Суду від 10.05.2018 р. у справі №387/266/17). Підстав для неврахування висновків експерта суд не вбачає. Тобто, під час проведення судових експертиз дійсно встановлено, що загальна площа приміщень квартири [ADDRESS] становить 51,4 кв.м., житлова площа станом на час проведення обстеження -26,9 кв.м, хоча згідно прововстановлюючих документів квартира [ADDRESS] має наступні характеристики: загальна площа 85,7 кв.м, житлова площа 27,8 кв.м. Крім цього, висновком експерта встановлено, що збільшення загальної площі квартири N? [ADDRESS] відбулося, в тому числі за рахунок приєднань в період з 1999 р. по 2000 р. нежитлового приміщення площею 29,9 кв. м, яке було частиною площі квартири N? 28 в цьому будинку. Між тим, як було встановлено судом, відповідач [PERSON] стала власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20.01.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом КМНО Авдієнко В.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 49. Тобто, станом на виконання робіт в період з 1999 р. по 2000 р. щодо збільшення площі квартири [ADDRESS] , в тому числі за рахунок приєднань нежитлового приміщення площею 29,9 кв. м, яке було частиною площі квартири N? 28 в цьому будинку, відповідач [PERSON] не була власником квартири. Таким чином, станом на 10.02.2001 р. в результаті проведеної реконструкції квартири [ADDRESS] , прийнятої в експлуатацію за розпорядженням Радянської районної державної адміністрації м.Києва від 10.02.2001 р. № 150, загальна площа вказаної квартири становила 200,7 кв.м., житлова площа 173,9 кв.м. і відповідала площі квартири на час набуття на неї права власності відповідачем [PERSON] - 20.01.2011 р. При цьому, [PERSON] , як попередній власник квартири під час якої відбулось приєднання до кв. 29 нежитлового приміщення площею 29,9 кв. м, яке було частиною площі квартири N? 28 в цьому будинку, до участі у справі, в якості відповідача залучена не була. Суд при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. В постанові Верховного Суду від 04.07.2018 р. у справі №752/19715/14-ц зазначено, що позивач визначає відповідача у справі самостійно. Суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів та зобов`язується вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і відносно тих відповідачів, які зазначені в ньому. Відтак, позовні вимоги в частині вимог про визнання недійсними свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 11.05.2002 та дубліката свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 11.05.2002 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] , які видані на ім`я [PERSON] , задоволенню не підлягають. Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову) являються предмет і підстава. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить постановити судове рішення. Вона опосередковується спірними правовідносинами - суб`єктивним правом і обов`язком відповідача. Підставу позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача. З огляду на зазначені приписи та правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес» як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині згаданого Рішення Конституційного Суду України. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Вирішуючи переданий на розгляд спір по суті, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем. При цьому обов`язком позивача є доведення/підтвердження в установленому законом порядку наявності факту порушення та/або оспорювання його прав та інтересів. Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2020 року у справі №335/6054/18 (провадження № 61-13630св19), а також в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2021 року у справі №752/13774/16 (провадження № 61-5737св20). При вирішенні спору по суті важливе значення має встановлення наявності в особи, яка звернулася із позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов. Відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення в інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить. Тобто лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і, відповідно, приймає рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Відтак, під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Ефективність способу захисту підлягає з`ясуванню в разі, якщо суд встановить порушення прав позивача. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 12.04.2024 р. у справі справа № 201/5856/17. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 388 ЦК України. Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Правила частини першої статті 388 ЦК України стосуються випадків, коли набувач за відплатним договором придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому випадку власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно) (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №914/3224/16 (провадження № 12-128гс19). Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208цс18). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». За змістом частини п`ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто незаконний набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача й є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна (пункти 28, 29 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18)). З огляду на викладене, [PERSON] є добросовісним набувачем квартири за адресою: [ADDRESS] , яка не знала та не могла знати про приєднання до її квартири частини площі квартири [ADDRESS] , які відбулось в період з 1999 р. по 2000 р. за час володіння попереднього власника [PERSON] . Добросовісність відповідача підтверджується також тим, що попередній власник квартири [ADDRESS] - [PERSON] за життя жодних вимог ані до неї, ані до [PERSON] щодо вибуття з його власності частини квартири не заявляв (доказів протилежного суду не надано). При цьому, позивач не позбавлена можливості захистити своє право шляхом звернення до суду про стягнення грошової компенсації вартості частки квартири, яка вибула з володіння за життя попереднього власника [PERSON] . Відтак, позивачем не підтверджено факт порушення її прав саме відповідачем [PERSON] , а відтак позовні вимоги щодо витребування із чужого незаконного володіння [PERSON] та будь-яких третіх осіб частину площі квартири за адресою: [ADDRESS] , площею 34,3 кв.м, припинення права [PERSON] та будь-яких третіх осіб на частину площі квартири за адресою: [ADDRESS] , що становить 34,3 кв.м, що безпосередньо межує з квартирою за адресою: [ADDRESS] , скасування державної реєстрації права власності [PERSON] (1973 року народження, ідентифікаційний номер [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ) на квартиру за адресою: [ADDRESS] . зобов`язання [PERSON] повернути квартиру за адресою: [ADDRESS] , до стану, який існував до порушення прав та приєднання частини площі квартири за адресою: [ADDRESS] , до сусідньої квартири, шляхом зобов`язання Відповідача-1 відновити стіну між квартирою [ADDRESS] та квартирою [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Варто також зазначити, що у пункті 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року у справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зазначено, що «предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння». Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України). У справі, що переглядається, позивач просив витребувати частину площі квартири за адресою: [ADDRESS] , площею 34,3 кв.м. При застосовуванні положень статті 387 ЦК України необхідно враховувати, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним, тому витребувати можна лише індивідуально визначене майно, а не його частину. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 06.06.2023 р. у справі № 715/2080/18, від 21 липня 2021 року у справі № 556/1231/18, від 18 жовтня 2020 року у справі 310/2647/17-ц та від 30 вересня 2020 року у справі №447/880/15-ц. Щодо позовних вимог про визнання права власності [PERSON] на квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 85,7 кв.м, житловою площею 27,8 кв.м. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). В постанові Верховного Суду від 27.11.2018 р. у справі № 908/236/18 зазначено, що позов про визнання права власності у порядку статті 392 ЦК України пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав і підтверджується належними та допустимими доказами. Об`єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути таке право за рішенням суду. Позивач у позові про визнання права власності - особа, яка вже є власником, а відповідачем - будь-яка особа, яка має сумнів у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Оскільки набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на окремі об`єкти, у вирішенні спорів про право власності установленню підлягає з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу. За змістом статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При цьому у спорах про визнання права власності позивач повинен довести такі факти: наявність спірного майна, тобто його фактичне існування; обставини, що свідчать про набуття позивачем права власності на спірне Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Так, зазначеною нормою закріплено презумпцію правомірності набуття права власності на майно, тобто право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не буде встановлено в судовому порядку або незаконність права власності не випливатиме із закону. Надані позивачем докази на теперішній час не підтверджують факту порушення, не визнання або оспорювання саме відповідачами її права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . При цьому, щодо наявності розбіжностей в адресі будинку по [ADDRESS] , а саме: №74 та №74А, варто зазначити наступне. Позивачу, як і попередньому власнику квартири [PERSON] , належить кв. [ADDRESS] . Відповідачу, як і попередньому власнику квартири [PERSON] , належить кв. [ADDRESS] . Згідно з листом КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» вих. № 062/14-371 (И-2020) від 13.01.2020 року за даними матеріалів технічної інвентаризації на земельній ділянці [ADDRESS] було розташовано два житлових будинки та господарські будівлі. Під час первинної технічної інвентаризації, ку було проведено в 1939 році, збудований до 1917 року фасадний житловий будинок був позначений літ. А, а флігельний чотириповерховий житловий будинок - літ. Б. Оскільки літери, якими позначаються будівлі під час проведення інвентаризації, не змінюють адресу об`єкта нерухомого майна, а є технічними термінами, то всі будівлі і споруди, як і земельна ділянка на якій вони розташовані мали адресу: [ADDRESS] . Поширеною помилкою є додавання літери будинку до його номера без рішення органу місцевої влади про присвоєння (зміни) поштової адреси. Рішення (розпорядження) органу місцевої влади про зміну адреси в Бюро не надавалось. В архіві Бюро відсутня інвентаризаційна справа на буд. [ADDRESS] . Адреса буд. літ. А на [ADDRESS] відносяться до одного будинку (а.с.174-175 т.1) Відповідно до довідки про показники об`єкта нерухомого майна від 29.05.2020 року вих. КВ-2020 № 12934 видане КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» адреса яка зазначена в правовстановлювальних документах, як [ADDRESS] і адреса, яка зазначена в технічному паспорті, як [ADDRESS] відносяться до одного об`єкту нерухомого майна. Згідно інвентаризаційної справи, заведеної Бюро до набрання чинності наказу Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлового господарства України № 186 від 26.07.2018 р, адреса будинку: [ADDRESS] ». (а.с. 65 т.1) Таким чином, квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності позивачу, та квартира [ADDRESS] , яка належить на праві власності відповідачу [PERSON] знаходяться в одному й тому ж будинку. Вказане не заперечується сторонами, та підтверджується висновками експертиз. З огляду на викладене, відсутні підстави для визнання незаконним та скасувати Розпорядження Радянської районної державної адміністрації м. Києва №150 від 10.02.2001 року «Про прийняття в експлуатацію та передачу у власність жилих приміщень на горищі будинку [ADDRESS] », визнання недійсним Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 12 квітня 2001 року №372-С/КІ, визнання недійсним свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 11.05.2002 року, визнання недійсним Наказу Головного управління житлового забезпечення Київської міської державної адміністрації від 17.11.2005 року №2187-С/КІ, визнання недійсним дублікату свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 11.05.2002 року в частині визначення адреси квартири, які жодним чином не призведуть до захисту прав позивача. При цьому, можливість задоволення інших позовних вимог до Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, Департамента будівництва та житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради Київської міської державної адміністрації, з огляду на встановлені обставини справи та відсутність порушеного права позивача, не призведе до поновлення майнової сфери позивача щодо спірної площі квартири, яка була приєднана в період з 1999 р. по 2000 р. до кв. [ADDRESS] за час володіння попереднього власника [PERSON] , а тому відсутні підстави для їх задоволення. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які вона посилаються, підстав для задоволення позовних вимог про визнання права власності на квартиру, витребування майна, визнання незаконними та скасування розпорядження, визнання недійсними наказів, свідоцтв, припинення права власності, скасування державної реєстрації права, зобов`язання вчинити дії, - суд не вбачає. Крім цього, представник відповідача 1 просила застосувати позовну давність до вимог позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». З огляду на те, що позовні вимоги залишено без задоволення, відсутні підстави для застосування позовної давності. Крім цього, представники відповідача 1 просилила застосувати позовну давність до вимог позивача. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18) зазначено, що «для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог (див. пункти 138-140 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц)». З огляду на те, що позовні вимоги залишено без задоволення, відсутні підстави для застосування позовної давності.

Outcome: dismissed