Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

02 жовтня 2023 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Нерубайської селищної ради Одеського району Одеської області про визнання фактичного місця проживання дитини та його утримання. Звертаючись до суду з відповідним позовом, Позивач просив визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] за фактичною адресою проживання: [ADDRESS] на його утриманні та вихованні. В обґрунтування позову зазначено, що Позивач протягом тривалого часу проживав в цивільному шлюбі з Відповідачкою та від сумісного життя [INFO] у сторін народився [PERSON] . Протягом останнього часу проживання, відповідачка змінила свої відносини до життя, почала ставитись зухвало, не поважно, у зв`язку з чим, сторони почали проживати окремо. Враховуючи зазначені обставини, та усвідомлюючи наслідки проживання за окремими адресами маючи намір врегулювати на майбутнє відносини між сторонами, що стосуються питання участі у вихованні спільної дитини, а саме малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки батьки не в змозі домовитись про місце проживання, виховання дитини та визначення місця проживання саме з батьком [PERSON] , Позивач вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Ухвалою суду від 16 жовтня 2023 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Ухвалою суду від 21 лютого 2024 року клопотання [PERSON] про зобов`язання надання висновку про визначення фактичного місця проживання дитини та його утримання задоволено. Зобов`язано Службу у справах дітей Нерубайської селищної ради Одеського району Одеської області надати до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи до 17 квітня 2024 року. Також, ухвалою суду від 21 лютого 2024 року залучено у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [INFO] . 21 травня 2024 року від представника Служби у справах дітей Нерубайської селищної ради Одеського району Одеської області надійшов Висновок про визначення фактичного місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та його утримання. 12 червня 2024 року від [PERSON] до суду надійшла заява, у відповідності до якої позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Разом з цим, визнала обставини в частині місця проживання дитини з позивачем за адресою: [ADDRESS] , до вирішення побутових питань щодо окремого місця проживання. Протокольною ухвалою суду від 12 червня 2024 року закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до слухання по суті. В судовому засіданні 23 жовтня 2024 року Позивач позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Зазначив, що дитина проживає з ним, оскільки у дитини там є окрема кімната, а Відповідач відмовилась жити з Позивачем за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з чим, Відповідач проживає за адресою: [ADDRESS] , де вони деякий час проживали разом поки він робив ремонт у належному йому помешкані. Також, зазначив, що він не працює, однак має дохід від здачі в оренду квартири в місті Одесі у сумі 10000 гривень, а отже має кошти на утримання дитини. Відповідач не має офіційних доходів на відмінну від нього, а відтак вважає, що наявні підстави для визначення фактичного місця проживання дитини та встановлення факту його утримання. [PERSON] заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки хоче, щоб дитина проживала з нею. Зазначила, що працює не офіційно майстром перманенту та має мінливий дохід приблизно 10\~000 гривень щомісячно. Підтвердила той факт, що на даний момент дитина проживає з батьком за адресою: [ADDRESS] . Розглянувши матеріали справи, надавши належну оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, вислухавши доводи сторін, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне. Як встановлено судом під час судового засідання та не заперечувалось учасниками справи, [PERSON] та [PERSON] перебували у цивільну шлюбу. Під час шлюбних відносин, у сторін народилась дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] з грудня 2023 року проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що не заперечувалось учасниками справи. Тобто, Відповідач по справі під час слухання справи по суті визнала той факт, що [PERSON] , [INFO] з грудня 2023 року проживає разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його утриманні. При цьому пояснила, що до грудня 2023 року вони втрьох проживали в належній їй частині квартири за адресою: [ADDRESS] , Верховний Суд у постановах, зокрема від 15.06.2020 у справі № 588/1311/17 та від 30.06.2021 у справі № 916/1142/20 зазначив, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову, які підлягають встановленню. У\~статті 8 Конституції України\~закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми\~Конституції України\~є нормами прямої дії. Відповідно до ч. 3\~ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша\~статті 16 ЦК України). Відповідно до частини першої\~статті 5 ЦПК України\~здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч. 7\~ст. 7 СК України\~дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених\~Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами ст. 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У\~ст. 141 СК України\~встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою\~статті 157 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2\~ст. 160 СК України\~місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За ч. 1, 2\~статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення ч. 1\~ст. 161 СК України\~свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог ст. 3 Конвенції про права дитини. Враховуючи вимоги\~ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3, 9, 18 Конвенції про права дитини,\~ст. 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Аналіз національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч. 2\~ст. 161 СК України. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частинами 4, 5\~ст. 19 СК України\~при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. З висновку від 16 травня 2024 № 184 служби у справах дітей Нерубайської сільської ради «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] та його утримання», слідує, що Комісія дійшла висновку про те, що батько [PERSON] фактично проживає зі своєю дитиною та фактично самостійно утримує та виховує неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . З відповідного Висновку вбачається, що дитина проживає з батьком [PERSON] у будинку, який належить [PERSON] на праві приватної власності. В будинку прибрано, чисто, проведено сучасний ремонт, продуктами харчування. Іграми за віком, одягом та взуттям на сезон дитина забезпечена. Хлопчик має окрему кімнату, яка обладнана ліжком, шафою для речей, письмовим столом, є територія для ігор. Хлопчик відвідує дошкільний навчальний заклад. Батько дитини має сталий заробіток, що підтверджується довідкою Форма ОК-5 з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування. Мати дитини [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , має право власності на частки зазначеного майна. Згідно акту обстеження проживання, наданого Службою у справах дітей ОМР: для дитини виділена окрема кімната, окреме спальне ліжко, шафа для одягу, стіл для навчання, шкільне приміщення, іграшки відповідно до віку дитини. Згідно з ч. 6\~статтею 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Між тим суд вбачає, що висновок та рішення органу опіки та піклування Нерубайської сільської ради є дорадчим та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків у батьків щодо батьківських прав та визначення способів участі у вихованні малолітнього сина, він не порушує прав та обов`язків жодного з батьків. Опікунська рада не є органом опіки і піклування, повноваження опікунської ради визначені дорадчою функцією, а рішення опікунської ради як колегіального консультативно-дорадчого органу, не є нормативно-правовим актом або правовим актом індивідуальної дії та має не обов`язковий характер. Правові наслідки для батьків виникають виключно в результаті прийняття рішення судом, в ході якого і відбувається оцінка всіх доказів в сукупності, в тому числі і висновку, який не має наперед встановленої сили для суду, що розглядає спір про визначення місця проживання дитини. У даному випадку суд не погоджується з висновком служби у справах дітей Нерубайської сільської ради «Про визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , 10 серпня 2017 року та його утримання», оскільки матеріали справи не свідчать про порушене право позивача. Судом не встановлено в чому саме полягає необхідність визначення місця проживання неповнолітньої дитини саме з батьком, а не з матір`ю. При цьому, посилання позивача на неможливість спільного вирішення сторонами питань щодо виховання дитини, не може бути єдиною підставою для визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком. Поряд з цим, вказівка позивача, як на підставу для задоволення позову на можливість створення батьком сприятливих умов для проживання і розвитку дитини,\~його повне матеріальне забезпечення, про що також зазначалось в висновку органу опіки і піклування, не свідчить про неможливість створення відповідних аналогічних умов матір`ю дитини. Жодних даних про погане ставлення матері до дитини, вчинення дій на шкоду дитини, тощо, що зумовлювало б звернення до суду з даним позовом, матеріали справи не містять та судом не встановлено. Разом з тим, суд враховує позицію матері щодо визначення місця проживання дитини з батьком, яка заперечувала проти задоволення позову. У зв`язку з вищевикладеним, суд дійшов висновку, що позивачем не було наведено жодних об`єктивних обставин, які не були дослідженні на засіданнях органу опіки та піклування, та які на думку суду зумовлюють необхідність встановлення місця проживання дитини, який знайшов своє відображення у висновку органів опіки. Окрім того, суд вбачає, що у разі задоволення позову, буде значно звужені права матері на спілкування з сином та буде вважатись таким, що порушує рівність батьків у вихованні дитини, а також порушуватиме збереження зв`язків дитини із матір`ю. Також суд враховує, що позивач є призовного віку, який є військовозобов`язаним, тому враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений\~статтею 65 Конституції України\~обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, суд повинен з`ясувати наявність можливих зловживань в напрямку підстав для звільнення з військової служби або надання відстрочки від військової служби, передбачених чинним законодавством України. Отже, самостійне виховання та утримання дитини віком до 18 років за рішенням суду корелюється із формулюванням передбачених чинним законодавством України підстав для звільнення з військової служби або надання відстрочки від військової служби. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов?язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов?язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання виконання судом обов?язку щодо надання обґрунтування, яке випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи. За таких обставин, з урахуванням положень чинного законодавства, після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] . На підставі викладеного та

Outcome: dismissed