Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якого представляє адвокат Повалій О.В. звернувся до суду з позовом до ДП «Східний ГЗК», в якому просить стягнути з відповідача на його користь відшкодування моральної шкоди, заподіяною втратою працездатності внаслідок професійного захворювання, у розмірі 245 000,00 грн. без урахування податку з доходів з фізичних осіб. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 30.06.1975 року по 14.08.1978 року, та з 17.02.1997 року по 01.02.2007 року працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат». 01.02.2007 року позивача звільнено з роботи. За час роботи на підприємстві позивач отримав хронічне професійне захворювання. Відповідно до п. 7 акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання форми П-4 від 28.03.2005 року, встановлено наявність у позивача професійних захворювань. Згідно п.п. 15, 16 вказаного акту професійне захворювання виникло за обставин: тривалий стаж роботи в підземних умовах праці пов`язаний з шумом, вібрацією, несприятливим мікрокліматом, запиленістю. Згідно довідки медико-соціальної експертної комісії від 17.05.2005 року серія 2-16 ПК № 000401 позивачу первинно безтерміново встановлено 40% втрати працездатності. Позивач має постійні скарги на стан здоров`я, змушений проходити лікування. Вважає, що у зв`язку з отриманим професійним захворюванням, йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у порушенні нормальних життєвих зв`язків, позбавленні можливості реалізовувати свої звички та бажання, тривалий процес лікування, постійне відчуття фізичного болю, відчуття страждань, стресу, депресії, а тому просить суд стягнути на його користь з відповідача в рахунок відшкодування моральної шкоди 245 000,00 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб. Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09.04.2024 року прийнято позовну заяву та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) учасників справи, призначено справу до розгляду по суті. 28.06.2024 року за вх. № 17787 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні в повному обсязі, вказавши, що у даній справі відсутні правові підстави для визнання належним відповідачем ДП «Схід ГЗК», оскільки право на відшкодування моральної шкоди у відповідача виникло у 2005 року, коли обов`язок відшкодування шкоди був покладений на Фонд, тому у задоволенні позову слід відмовити. \~ \~ \~ \~16.10.2024 року за вх. № 27244 від представника позивача адвоката Повалій О.В. до суду надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладене в позовній заяві, просила позов задовольнити та провести розгляд справи без її участі та участі позивача. \~ \~ \~ \~Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку. Згідно ч.1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За таких обставин, суд вирішує справу на підставі наявних матеріалів та доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що у період з 30.06.1975 року по 14.08.1978 року та з 17.02.1997 року по 09.07.2003 року [PERSON] працював на різних посадах у різних структурних підрозділах Державного підприємства «Східний гірничо-збагачувальний комбінат», що підтверджено копією трудової книжки\~на ім`я [PERSON] (а.с. 13-19). Наказом від 09.07.2003 року № 256 [PERSON] звільнено у зв`язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі внаслідок стану здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, п.2 ст. 40 КЗпП України. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від\~28.03.2005\~року форми П-4 встановлено, що причиною професійного захворювання у\~ [PERSON] ,\~є:\~шум, вібрація, несприятливий мікроклімат, пил на посаді підземного прохідника (а.с. 20-23). Довідкою Медико-соціальної експертної комісії від 18.05.2005 року серія 2-16 ПК № 000401 позивачу первинно безтерміново встановлено ступінь втрати працездатності на рівні 40% (а.с. 12). Позивач має постійні скарги на стан свого здоров`я, змушений проходити лікування, що підтверджується епікризами № 322, 456 та випискою № 485 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого (а.с. 24, 25, 26-27). Аналізуючи наведені вище докази суд вважає доведеним, що позивачу спричинено ушкодження здоров`я внаслідок шкідливих та небезпечних умов праці на Інгульській шахті ДП «Схід ГЗК», що призвело до виникнення у позивача хронічного професійного захворювання. Статтею 153 КЗпП України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про охорону праці» умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Згідно ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Відповідно до ст. 1 Гірничого Закону України до особливо небезпечних підземних умов відносяться саме умови в шахтах, пов`язані з дією важкопрогнозованих проявів гірничо- геологічних і газодинамічних факторів, що створюють небезпеку для життя та здоров`я, їх працівників (виділення та вибухи газу та пилу, раптові викиди, гірничі удари, обвалення, самозаймання гірничих порід, затоплення гірничих виробок тощо). Згідно ст. 38 Гірничого закону України до обов`язків гірничого підприємства відноситься відшкодування шкоди, завданої фізичній особі, безпека гірничих робіт, охорона праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах. Враховуючи зазначені положення, відповідач мав створити позивачу, як працівнику, належні безпечні умови праці, за яких факт настання професійних захворювань, нещасних випадків, іншого пошкодження здоров`я чи настання смерті були б неможливими. В силу ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Поряд з цим, відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади АР Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Згідно статті 237-1 КЗпП України відшкодування шкоди власником, або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Судом відзначається, що у зв`язку із вказаним хронічним професійним захворюванням порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він позбавлений можливості в повній мірі реалізовувати свої звички та бажання. Процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, усвідомлення чого завдає йому душевного болю та страждань. Перелічені негативні явища об`єктивно викликають у позивача переживання, страждання, та стрес. Відповідно до частини третьої статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За ст. 1168 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. В своєму Рішенні від 27.01.2004 № 2 Конституційний Суд України визначив, що моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (справа «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Дана правова позиція знайшла своє відображення в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року по справі № 6-3149цс15. Суд звертає увагу, що завданням цивільного судочинства у контексті статті 2 Цивільного процесуального кодексу України є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних справ, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Виконання завдань цивільного судочинства залежить від встановлення судом у справі об`єктивної істини та правильного застосування норм матеріального і процесуального права. Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. В заперечення вимог позивача відповідачем заявлено, що правові підстави для визнання належним відповідачем ДП «Схід ГЗК» відсутні, оскільки право на відшкодування моральної шкоди у відповідача виникло у 2005 року, коли обов`язок відшкодування шкоди був покладений на Фонд. Проте, страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (стаття 4 Закону України від 14 січня 1998 року\~\~№ 16/98-ВР «Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування»), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема, Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-ХІV). Спори щодо відшкодування шкоди на підставі Закону № 1105-ХІV повинні вирішуватися на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення в потерпілого права на її відшкодування. Право на відшкодування моральної шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Частинами першою, третьою статті 28\~Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності»\~в редакції, чинній на час встановлення позивачу висновком МСЕК від 18.05.2005 року втрати професійної працездатності, визначено, що страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі статтею 21\~цього Закону Фонд\~соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України (далі - Фонд) виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду. Відповідно до абзацу четвертого статті\~1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» завданнями страхування від нещасного випадку є, зокрема, відшкодування матеріальної та моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей. У разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплативши йому або особам, які перебували на його утриманні, зокрема, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. Моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат. Сума страхової виплати за моральну (немайнову) шкоду визначається в судовому порядку. Пунктом 27\~статті 77 Закону України від 20 грудня 2005 року «Про Державний бюджет України на 2006 рік»\~зупинено дію абзацу четвертого статті\~1, підпункту «е» пункту 1 частини першої статті\~21, частини третьої статті\~28\~та частини третьої статті\~34 Закону № 1105-XIV, якими обов`язок відшкодування моральної шкоди було покладено на Фонд. Відповідно до\~пункту 2 розділу VII Прикінцеві та перехідні\~положення Закону України\~ "Про\~загальнообов`язкове\~ державне\~ соціальне \~страхування" \~припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 1 січня 2023 року. Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Отже, встановлення позивачеві втрати професійної працездатності у 2005 році свідчить про позбавлення його права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, що не виключає можливості отримання відшкодування за рахунок роботодавця. Аналогічна правова позиція щодо права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц. Тому роботодавець - Державне підприємство «Східний гірничо-збагачувальний комбінат» є належним відповідачем у даній справі. Крім того, відповідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, до вимог про відшкодування моральної шкоди, заподіяної поширенням відомостей, що не відповідають дійсності і порочать честь, гідність чи ділову репутацію фізичної або юридичної особи, згідно з ч.3 ст.7 ЦК застосовується строк позовної давності в один рік. До вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, - тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших вимог про відшкодування моральної шкоди, як вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст.83 ЦК не застосовуються. Отже, оскільки спірні правовідносини виникли саме у зв`язку з порушенням особистих немайнових прав позивача, у даному випадку до заявлених вимог строки позовної давності не застосовуються, у тому числі і наслідки їх спливу. Таким чином суд бере до уваги при обрахунку розміру моральної шкоди позивачу внаслідок професійного захворювання кількість часу, яку [PERSON] пропрацював у шкідливих умовах на підприємстві відповідача, ступінь втрати ним працездатності через професійне захворювання, розмір мінімальної заробітної плати на час розгляду справи, глибину, характер та тривалість душевних страждань та нервових переживань, істотності недоотриманих благ, характер професійних захворювань, їх наслідки для здоров`я позивача.

Outcome: partial