Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось ТОВ «Коллект центр» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.10.2019 року між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] було укладено договір про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0636298199. Кредит надавався у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з максимальним лімітом 20\~000,00 грн. на 36 календарних місяців. 14.07.2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 14-07/21, у відповідності до якого ТОВ «Інфінанс» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором №0636298199 від 12.10.2019 року. У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» передало (відступило) ТОВ «Коллект центр» відповідно до договору про відступлення прав вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором №0636298199 від 12.10.2019 року. Відповідачка свої зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка становить 119\~537,69 гривень, з яких: 9 969,98 грн. заборгованість за тілом кредиту; 109 567,71 грн. заборгованість за процентами. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь із відповідачки заборгованості за договором позики №0636298199 від 12.10.2019 року в сумі 119\~537,69 грн. Також, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь судові витрати. Ухвалою суду від 08.01.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи, відзив та докази у строк, встановлений судом. 07.02.2024 року на адресу суду від представника відповідачки [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник вказала, що відповідачка позовні вимоги не визнає у повному обсязі з наступних підстав. Вказала, що матеріалами позову взагалі не обгрунтовано заборгованість за договором позики, відсутній детальний розрахунок заборгованості, з якого можна встановити період за який було нараховано заборгованість та механізм її нарахування. Крім того, оскільки кінцевм строком погашення кредиту було 23.01.2020 року, представник вважала, що позивачем порушено строки позовної давності за даними вимогами. Додатково зазначила, що матеріали справи не містять належних доказів набуття права вимоги позивачем за вищевказаним договором позики. На підставі вказаного просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог та зменшити витрати на правовову допомогу до 1\~000,00 грн. У свою чергу, 19.02.2024 року на адресу суду від представника позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій представник зазначив, що позивач не погоджується із відзивом на позов та вважає його необгрунтованим. Вказав, що 12.10.2019 року між ТОВ «Інфінанс» та [PERSON] було укладено договір позики. Генерація і надсилання одноразового ідентифікатора використаного для підписання заявки, і відповідно, укладення договору здійснювалося наступним чином: клієнт на веб-сайті натискає відповідну кнопку для підписання заявки-договору, силами програмного забезпечення генерується одноразовий ідентифікатор ключа для підписання, доступу до якого працівники товариства не мають. Вказаний ключ автоматично надсилається на телефоний номер клієнта. Після введення клієнтом згенерованого ключа у відповідне поле для підписання, програма звіряє згенерований та введений ключ і у випадку їх співпадання заявка/договір вважається підписаними. Крім того, первісний кредитор належним чином виконав умови договору та надав кредитні кошти. Також зазначив, що строк дії договору складає 3 роки, а обумовлений строк користування траншем це пільгий строк користування такими коштами, а умовами договору позики чітко передбачено нарахування відсотків протягом 3-х років і до факту погашення кредиту. Також, щодо твердження представника відповідача про відсутність розрахунку заборгованості, представник вказав, що розрахунок боргу проведений первісним кредитором є максимально детальним. поденним в розрізі видачі кредиту, плану повернення, залишку, кількості днів користування, кількості днів прострочки користування кредитом суми нарахованих відсотків, сплати штрафу, нарахування та сплати відсотків, відсоткової ставки та інші відомості, а строк позовної давності не пропущений оскільки договір позики був укладений на 3 роки, тому строк позовної давності спливає тільки 25.10.2025 року. У додаткових поясненнях представник відповідачки [PERSON] вказала, що виходячи з умов договору строк на який було надано кредит 30 днів, а розмір відсоткової ставки 1,75%, а тому винекнення заборгованості у розмірі 109\~567,71 грн. є неможливим. Згідно до Заявки-анкети №2628794148 від 23.12.2019 загальний розмір заборгованості по Договору позики №0636298199 від 12.10.2019 на момент закінчення строку надання кредиту, при умові невнесення жодного платежу, розмір заборгованості мав становити 12 587,00 грн. Згідно з пропозицією про надання траншу №5, строк користування кредитом складає 30 днів, тобто до 22.01.2020 року. Велика Палата Верховного суду в Постанові 05 квітня 2023 року по справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22) зазначила, - очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такіочікування не можуть вважатись легітимними. І незважаючи на те, що сторони в кредитних договорах визначили, що проценти нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку.За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред` явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов` язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19) Також, представник надала свій розрахунок: Згідно з пропозицією про надання траншу №5, строк користування кредитом складає 30 днів, тобто до 22.01.2020 року. З розрахунку боргу вбачається наступне: - 23.12.2019 року надано транш у розмірі 9700, 00 грн. - 21.01.2020 року - строк користування кредитом завершено, нараховано проценти у розмірі 2 529,96 грн. Загальний розмір боргу = 12229,96 грн. Із 22.01.2020 року право нараховувати проценти та пеню у кредитора відсутнє. - 21.01.2020 року сплачено 2617,20 грн. - 21.01.2020 року сплачено 8294,90 грн. Вказані суми проплат кредитор, всупереч правовим висновкам ВП ВС зарахував в рахунок сплати процентів та пені, які нараховані поза межами строку кредитування. За таких обставин вважала, що борг відповідача може складати різницю між розміром боргу за тілом та процентами нарахованими в межах строку кредитування та здійсненими проплатами, тобто 12\~299,96 - 2\~617,20 8\~294,90 =1\~388,56 грн. Крім того, додатково просила зменшити витрати на правову допомогу до 100,00 грн. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнала частково у сумі 1\~388,56 грн. Просила суд зменшити витрати на правову допомогу до 100,00 грн. Вказала, що витрати на правову допомогу відповідачки скдадають 15\~000,00 грн., докази їх понесення будуть надані суду протягом 5 днів після винесення рішення суду. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 12.10.2019\~між ТОВ\~«Інфінанс» та\~ [PERSON] \~було укладено\~договір позики,\~в тому\~числі і\~на умовах\~фінансового кредиту\~№0636298199,\~у відповідності\~до умов\~якого ТОВ\~«Інфінанс» зобов`язалось надати [PERSON] кредит для власних потреб у вигляді відновлювальної кредитної лінії (максимальний розмір кредитної лінії 20 000, 00 гривень) окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору. (а.с. 4-7) Підписанням вищевказаного договору відповідачка підтвердила, зокрема, що: вона самостійно перед укладення даного договору повністю ознайомилась з Правилами, викладеними на веб-сайті Товариства, Проектом договору, які відповідають умовам даного договору, та погодилась із ними; до укладення договору вона отримала вичерпну інформацію в письмовій формі про умови надання кредиту і що один з оригіналів цього договору був їй переданий; цей договір укладено на сприятливих для неї умовах, у тому числі з отриманням повної інформації від Товариства, достатньої та необхідної для прийняття рішення щодо укладення цього договору, що відповідає її внутрішній волі (п. 7.1. п. 7.4. договору). 23.12.2019 року [PERSON] звернулась до ТОВ «Інфінанс» із заявою-анкетою на отримання кредиту. (а.с. 8) Того ж дня, 23.12.2019 ТОВ «Інфінанс» було запропоновано [PERSON] прийняти умови Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «POZICHKA», затверджених наказом № 11/2 від 11.05.2019, та отримати в рамках договору №0636298199 від 12.10.2019 кредит на запропонованих умовах. (а.с. 8 зв.-18). 23.12.2019 відповідачка акцептувала вищевказану оферту. (а.с. 18 зв.) На виконання умов вищевказаного договору позики ТОВ «Інфінанс» перерахувало на картковий рахунок відповідачки, вказаний нею в заяві-анкеті 9\~970,00 грн. (а.с. 19) Із позовної заяви вбачається, що заборгованість за вищевказаним договором позики становить 119\~537,69 гривень, з яких: 9\~969,98 гривень заборгованість за тілом кредиту; 109\~567,71 гривень заборгованість за процентами. 14.07.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу № 14-07/21, у відповідності до якого ТОВ «Інфінанс» передало (відступило) ТОВ «Вердикт Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором №0636298199 від 12.10.2019. (а.с. 25-29) Згідно із п. 6.1.4. вищевказаного договору факторингу, право вимоги переходить до фактора після оплати фінансування з моменту підписання Акту приймання-передавання Реєстру Боржників (додаток № 2), який є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого Права вимоги. 15.07.2021 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Вердикт Капітал» сплатило фінансування, що підтверджується відповідним платіжним дорученням. (а.с. 27) 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» було укладено договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-01/2023, у відповідності до якого ТОВ «Вердикт Капітал» передало (відступило) ТОВ «Коллект центр» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором №0636298199 від 12.10.2019. (а.с. 30-32) Згідно із п. 5.2. вищевказаного договору про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, право вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором на набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру Боржників в друкованому (підписаному) вигляді (додаток № 4). 10.01.2023 між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект центр» було складено вищевказаний акт. (а.с. 32 зв.). Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Доказів того, що вищевказані договори факторингу та відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги визнані недійсними, суду не надано. Таким чином, після сплати фінансування та підписання Акту прийому-передачі Реєстру боржників за вищевказаними договорами, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу ТОВ «Коллект центр» стало новим кредитором відповідача за договором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0636298199 від 12.10.2019. Позивач вважає, що відповідачкою порушено умови договору позики №0636298199 від 12.10.2019, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.\~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.\~Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).\~Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Відповідно до ст. 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Законом України «Про електронну комерцію» визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Так, згідно із ст. 3 вищевказаного Закону, електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до ч. 7, ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. За змістом ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Судом встановлено, що договір позики №0636298199 від 12.10.2019 укладено між відповідачкою та фінансовою установою в електронній формі. Суд дійшов висновку, що при укладенні вищевказаного договору його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561\~ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення позики, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на суд покладено обов`язок під час ухваленні рішення вирішити, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;\~чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;\~які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;\~яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;\~чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. На підтвердження виконання умов договору позики №0636298199 від 12.10.2019, позивачем суду надано квитанцію на сплату № 45212544 від 23.12.2019, видану ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на суму 9\~970,00 грн. (а.с. 19.) Із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Інфінанс», вбачається, що відповідачкою було одержано декілька траншів в межах кредитної лінії, а саме: 12.10.2019 5\~670,00 гривень; 20.10.2019 - 6\~350,00 гривень; 11.11.2019 - 7\~000,00 гривень; 17.12.2019- 7\~050, гривень і 23.12.2019 - 9\~970,00 гривень. Усі транші кредиту, видані по 23.12.2019, були повернуті відповідачкою позикодавцю, крім, відповідно, останнього траншу, виданого 23.12.2019. (а.с. 20-22). Також із розрахунків заборгованості, наданих позивачем, вбачається, що заборгованість за договором позики №0636298199 від 12.10.2019: 1)станом на 14.07.2021 становила 98\~775,21 гривень, з яких: 9\~969,98 гривень заборгованість за тілом кредиту; 88\~805,23 гривень заборгованість за процентами; 2)станом на 10.01.2023 178\~161,17 гривень, з яких: 9\~969,98 гривень заборгованість за тілом кредиту; 88\~805,23 гривень заборгованість за відсотками, 79\~385,96 нараховані відсотки. (а.с. 23) З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунку заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідачка могла б викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими вона не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористалась. Відповідачкою не оспорювався факт отримання нею кредитних коштів та розмір кредиту. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Оцінюючи\~надані позивачем докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачкою грошових коштів в межах кредитної лінії\~в розмірі 9\~970,00 гривень\~23.12.2019 за\~договором позики №0636298199 від 12.10.2019. З розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Інфінанс», вбачається, що за період користування кредитним коштами в розмірі 9\~970,00 гривень відповідачка здійснила 21.01.2020 і 21.02.2020 платежі на суму 0,02 гривень по 0,01 гривень кожний в рахунок погашення заборгованості по тілу кредиту. Крім того, 21.01.2020 року сплачено 2\~617,20 грн., 21.01.2020 року 8\~294,00 грн. Таким чином, заборгованість відповідачки по тілу кредиту за договором №0636298199 від 12.10.2019 становить 1\~388,56 гривень (9\~970,00 + 2\~529,96 (проценти) = 12\~299,96 гривень. 12\~299,96 2\~617,20 8\~294,90 = 1\~388,56 грн.) , яка й підлягає стягненню з відповідачки на користь позивача. Також позивач просив суд стягнути із відповідачки заборгованість за відсотками в розмірі 109\~567,71 гривень. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами договору позики, і порядок нарахування процентів за користування кредитними коштами. У відповідності до умов договору позики №0636298199 від 12.10.2019 і Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «POZICHKA», затверджених наказом № 11/2 від 11.05.2019 (надалі Правила), які є невід`ємною частиною цього договору, визначено, що сума другого та наступного траншів кредиту, строк користування, відсоткова ставка визначаються у додатках до договору, якими в даному випадку є заява-анкета на отримання кредиту від 23.12.2019, пропозиція і акцепт оферти від 23.12.2019 (п. 1.2., п.1.6., п. 1.15., п. 3.1.1. договору). Порядок нарахування відсотків, повернення (погашення) кредиту визначений п. 7 Правил. Так, судом встановлено, що строк кредитування траншу, виданого 12.10.2019 відповідачці, який був наступним, сторонами правочину було визначено 30 днів; відсоткова ставка за користування кредитними коштами 1, 75 % за один день. Водночас, з умов вищевказаного договору та Правил вбачається можливість пролонгації строку кредитування. Так, у відповідності до п. 8.2. строк користування другим та наступним кредитом (траншем) може бути змінений/продовжений на строк, що відповідає кількості днів діючого кредиту (траншу) (п. 8.2. Правил), в даному випадку, відповідно, на 30 днів. Однак, продовження строку дії кредиту здійснюється виключно в разі дотримання умов, визначених у п. 8.3. Правил. Як вбачається із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Інфінанс», відповідачкою було дотримано вищевказаних умов, у зв`язку із чим двічі відбулась пролонгація строку кредитування. Однак, відповідачка не виконала умов договору з урахуванням пролонгації, у зв`язку із чим виникла прострочка. Тому, враховуючи положення п. 8.4. і п. 8.7. Правил, наступна пролонгація строку кредитування не відбулась. У відповідності до п. 8.8. Правил у разі якщо позичальник прострочив повернення всіх належних до сплати платежів у строк з урахуванням пролонгації, то такий строк пролонгації вважається анульованим. У такому випадку заборгованість у повному обсязі вважається простроченою з дня (дати), наступного за днем, коли така заборгованість мала бути сплачена без урахування зміни строку користування поточним кредитом (траншем). Дане положення, зокрема, узгоджується із п. 10.3. Правил. Отже, виходячи з вищевикладеного, пролонгація строку кредитування відповідачки вважається анульованою, а заборгованість по кредиту простроченою. Тому суд зауважує, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору, який важливо дотримати в межах кредитних відносин, та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. Отже, слід розрізняти правову природу процентів за «користування кредитом» і процентів, які сплачуються у випадку прострочення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, що в свою чергу є мірою цивільно-правової відповідальності. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. На вищевказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Отже, за встановлених вище судом обставин у даній справі, за користування кредитними коштами, тобто в межах строку кредитування - 30 днів, відповідачка зобов`язана сплатити відсотки. Як вбачається із розрахунку заборгованості, здійсненого ТОВ «Інфінанс», відповідачкою було погашено заборгованість по відсотках за користування кредитом за вищевказаний період у повному обсязі. З умов договору позики не вбачається узгодження його сторонами нарахування процентів за неправомірне користування кредитом поза межами строку кредитування, зокрема в розмірі 1,75 %, як те визначено в розрахунках. Договором позики передбачена інша відповідальність за невиконання або неналежне виконання його умов (розділ 5 договору і розділ 10 Правил). Нарахування відсотків саме за користування кредитними коштами, як те вбачається із розрахунків - є протиправним. Враховуючи неналежне виконання відповідачкою умов договору позики, а також положення п. 8.8. і п. 10.3. Правил, позикодавець мав право нарахувати проценти за неправомірне користування кредитними коштами, тобто поза межами строку кредитування - з 23.12.2019, тим самим застосувавши цивільно-правову відповідальність відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, звертаючись до суду із даним позовом позивач вимоги про стягнення відсотків за вищевказаним договором позики відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не заявляв. Водночас, суд розглядає справу виключно в межах заявлених особою вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Таким чином, суд прийшов до висновку, що розрахунки заборгованості за договором позики №0636298199 від 12.10.2019, надані позивачем, є необґрунтованими. Отже, вимоги позивача про стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за відсотками за користування кредитними коштами за вищевказаним договором в сумі 109\~567,71 гривень задоволенню не підлягають. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені сторонами та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідачки заборгованості за договором позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №0636298199 від 12.10.2019 в сумі 1\~388,56 гривень, що є заборгованістю за тілом кредиту. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідачки на користь позивача процентів за користування кредитом в сумі 109\~567,71 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд вирішить додатковим рішенням. У зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, судовий збір у розмірі 31,13 грн. підлягає стягненню з відповідачки, відповідно до пропорційності задоволеного позову. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: partial