Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Санфорд Капітал» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.07.2019 між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Р29.12889.005539637, відповідно до якого відповідачу було видано кредит в розмірі 27\~400, 00 гривень. 16.11.2023 ТОВ «ФК «Сонаті» набуло право вимоги, зокрема, за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019, на підставі договору факторингу № 16/11-23, укладеному між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті». У свою чергу, ТОВ «ФК «Сонаті» передало (відступило) ТОВ «Санфорд Капітал» відповідно до договору факторингу № 29/12-23 від 29.12.2023 належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019. Всупереч умовам кредитного договору відповідач не виконав своїх зобов`язань, заборгованість не погасив. Станом на 16.11.2023 загальний розмір заборгованості відповідача за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 становить 41\~317, 33 гривень, з яких: 27\~400, 00 гривень заборгованість за основним боргом; 13\~917, 33 гривень заборгованість за відсотками. Заборгованість розрахована ПАТ «Ідея Банк». Ні ТОВ «ФК «Сонаті», ні позивач не здійснювали нарахувань за кредитним договором. Вищевикладене й стало підставою для звернення до суду позивача із вимогами про стягнення на його користь із відповідача заборгованості за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 в сумі 41\~317, 33 гривень та судових витрат. Ухвалою суду від 02.08.2024 вищевказану заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Також, даною ухвалою запропоновано учасникам справи надати суду заяви по суті справи та докази у строк, встановлений судом. На виконання вимог ч. 7 ст. 43 і абз. 2 ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано разом із позовом, поданим до суду в електронній формі, докази надсилання відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, листом з описом копії позовної заяви із доданими до неї документами (трекінг відправлення 0504018445199). Судом встановлено, що направлені позивачем вищевказані документи повернулися на адресу відправника із відміткою «за закінченням терміну зберігання», що підтверджується інформацією з офіційного веб-сайту Укрпошти. З матеріалів справи вбачається, що поштові відправлення із ухвалою суду від 02.08.2024 неодноразово направлені відповідачу за адресою його місця проживання (перебування), зареєстрованою у встановленому законом порядку, повернулися до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання» і «адресат відсутній за вказаною адресою». Суд вжив усіх можливих заходів для повідомлення відповідача про розгляд справи. Враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, вважається, що відповідач був належним чином повідомлений про розгляд справи. Також, враховуючи положення п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України, ухвала суду від 02.08.2024 вважається врученою відповідачу. У строк, визначений судом ухвалою суду від 02.08.2024, від відповідача відзив на позов не надійшов. Будь-які докази по справі, крім поданих позивачем разом із позовною заявою, чи клопотання, від учасників справи на адресу суду не надходили. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 279 ЦПК, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 30.07.2019 між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір кредиту та страхування № Р29.12889.005539637, у відповідності до умов якого ПАТ «Ідея Банк» зобов`язалось надати [PERSON] кредит для власних потреб шляхом переказу коштів в розмірі 27\~400, 00 гривень на рахунок позичальника, який відкритий в АТ «ОТП Банк», 5\~444, 87 гривень з яких позичальник доручає банку оплатити в рахунок страхового внеску на виконання умов договору добровільного страхування, укладеного відповідно до п. 2 цього договору. Позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит до 30.01.2022 та сплатити проценти за користування ним відповідно до умов цього договору. (а.с. 69-70) Пунктом 2 вищевказаного договору сторони узгодили, що нанесенням власноручного підпису під цим договором Страхувальник (Застрахована особа [PERSON] ) акцептує оферту № ІБГК1 від 14.03.2019 ПАТ «Страхова компанія «Уніка життя» (Страховик), від імені якого діє Страховий агент, та укладає договір добровільного страхування життя № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 для клієнтів АТ «Ідея Банк» (ДСЖ), який є «Договором приєднання» згідно ст. 634 Цивільного кодексу України та складається з наступних невід`ємних частин: Частини 1 «Основні умови» ДСЖ, що зазначена у п. 2.1 цього договору, та Частини 2 «Загальні умови» ДСЖ затвердженої Страховиком форми (оферта), яка містить всі істотні умови, передбачені ст. 16. Закону України «Про страхування», та розміщена на офіційному веб-сайті Страховика (роздруковується Страхувальником самостійно), з якими Страхувальник погоджується шляхом підписання цього Договору. Страховий внесок становить 5\~444, 87 гривень (одноразовий); вигодонабувач - АТ «Ідея Банк». Також, підписуючи вищевказаний договір, позичальник підтвердив, що: -погоджується з тим, що договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», Тарифи та Паспорт споживчого кредиту є невід`ємними складовими цього Договору та зобов`язується виконувати їх умови; -ознайомлений з договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк» і Тарифами, в тому числі з паперовими версіями розміщеними у відділенні банку або Кредитного посередника, вони йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення; -акцептує публічну пропозицію про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», яка розміщена на офіційному веб-сайті банку www.ideabank.ua. На виконання умов вищевказаного договору АТ «Ідея Банк» було видано ордери-розпорядження № 1 і № 2 від 30.07.2019 про перерахування на рахунок [PERSON] коштів в сумі 21\~955, 13 гривень і сплату страхового платежу в сумі 5\~444, 87 гривень. (а.с. 73) 16.11.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» було укладено договір факторингу № 16/11-23, у відповідності до якого АТ «Ідея Банк» передало (відступило) ТОВ «ФК «Сонаті» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019. (а.с. 26-32, 44-45) Згідно із п. 5.1. вищевказаного договору факторингу, права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора саме в день підписання сторонами друкованого Реєстру Боржників та договору за допомогою сервісу електронного документообігу «Вчасно», за умови виконання фактором зобов`язань передбачених п. 4.1. цього договору 16.11.2023 між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «ФК «Сонаті» було підписано вищевказаний Реєстр Боржників. (а.с. 44-45) 17.10.2023 і 17.11.2023 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «ФК «Сонаті» сплатило фінансування, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. (а.с. 7-7зв.) 29.12.2023 між ТОВ «ФК «Сонаті» та ТОВ «Санфорд Капітал» було укладено договір факторингу № 29/12-23, у відповідності до якого ТОВ «ФК «Сонаті» передало (відступило) ТОВ «Санфорд Капітал» належні йому права вимоги до боржників, зокрема до [PERSON] за договором № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019. (а.с. 33-39, 41) Згідно із п. 5.1. вищевказаного договору факторингу, права вимоги вважаються такими, що перейшли від клієнта до фактора з моменту підписання сторонами цього договору. Між сторонами вищевказаного договору факторингу було підписано друкований Реєстр Боржників, що підтверджується витягом із нього. (а.с. 41) 29.12.2023, 28.02.2024 і 29.02.2024 на виконання умов вищевказаного договору факторингу ТОВ «Санфорд Капітал» сплатило суму фінансування, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями. (а.с. 12-14) Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ст. 516 ЦК України\~заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Доказів того, що вищевказані договори факторингу визнані недійсними, суду не надано. Судом прийнято до уваги, що у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Таким чином,\~після сплати фінансування та підписання Реєстру боржників за вищевказаними договорами, відбулось одиничне, тобто сингулярне правонаступництво. З цього часу\~ТОВ «Санфорд Капітал» стало новим кредитором відповідача за договором № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019. Позивач вважає, що відповідачем порушено умови договору кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019, заборгованість за яким підлягає стягненню в примусовому порядку. \~ \~ \~ \~Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України). Як свідчить тлумачення ст. 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1047 і ч. 1 ст. 1055 ЦК України). Правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо він\~підписаний його\~стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства (ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Суд дійшов висновку, що при укладенні договору № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019, його сторонами було погоджено усі істотні умови цього договору. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1 та ч. 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом ст. 10561 ЦК\~України,\~в редакції,\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин,\~процентна ставка\~за кредитом\~може бути\~фіксованою або\~змінюваною.\~Тип процентної\~ставки визначається\~кредитним договором; розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач, пред`являючи вимоги про повернення кредиту, просив стягнути крім заборгованості за основною сумою боргу (суму, яку фактично отримав в борг позичальник), заборгованість за відсотками. Звертаючись до суду із позовом про стягнення грошових коштів, позивач зобов`язаний навести обґрунтований розрахунок сум, що стягуються (п. 3 ч. 3 ст. 175 ЦПК України) і в подальшому довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Принцип оцінки доказів «поза розумним сумнівом» полягає в тому, що розумним є сумнів, який ґрунтується на певних обставинах та здоровому глузді, випливає зі справедливого та зваженого розгляду всіх належних та допустимих відомостей, підтверджених доказами. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Саме на\~суд покладено\~обов`язок під\~час ухваленні\~рішення вирішити,\~зокрема:\~чи мали\~місце обставини\~(факти),\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони\~підтверджуються; чи\~є інші\~фактичні дані,\~які мають\~значення для\~вирішення справи,\~та докази\~на їх\~підтвердження; які\~правовідносини сторін\~випливають із\~встановлених обставин; яка\~правова норма\~підлягає застосуванню\~до цих\~правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ст. 264 ЦПК України). Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному ЦПК України (ч. 3 ст. 263 ЦПК України). Отже, вищевказані принципи вказують, зокрема, на те, що суд зобов`язаний перевірити розрахунок заборгованості незалежно від наявності та/або відсутності заперечень щодо нього з боку сторони відповідача. В обґрунтування розміру заборгованості відповідача перед позивачем за договором кредиту та страхування № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019, останнім надано: ордери-розпорядження АТ «Ідея Банк» № 1 і № 2 від 30.07.2019 про перерахування на рахунок [PERSON] коштів в сумі 21\~955, 13 гривень і сплату страхового платежу в сумі 5\~444, 87 гривень, виписку по рахунку відповідача та розрахунок заборгованості, здійснений АТ «Ідея Банк». (а.с. 67-68, 73) Судом прийнято до уваги, що розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом видачі та отримання кредиту, оскільки не є первинним документом, а також не є безспірним доказом розміру заборгованості, а є лише обґрунтуванням позовних вимог щодо розміру заборгованості, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Частиною 1 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» передбачено, що підставою для\~бухгалтерського обліку\~господарських операцій\~є первинні\~документи.\~Для контролю\~та впорядкування\~оброблення даних\~на підставі\~первинних документів\~можуть складатися\~зведені облікові\~документи. Відповідно до\~ч.\~2\~ст.\~9\~Закону України\~«Про бухгалтерський\~облік та\~фінансову звітність\~в Україні»\~первинні документи\~можуть бути\~складені у\~паперовій або\~в електронній\~формі та\~повинні мати\~такі обов`язкові\~реквізити: назву\~документа (форми); дату\~складання; назву\~підприємства,\~від імені\~якого складено\~документ; зміст\~та обсяг\~господарської операції,\~одиницю виміру\~господарської операції; посади\~і прізвища\~(крім\~первинних документів,\~вимоги до\~яких встановлюються\~Національним банком\~України)\~осіб,\~відповідальних за\~здійснення господарської\~операції і\~правильність її\~оформлення; особистий\~підпис або\~інші дані,\~що дають\~змогу ідентифікувати\~особу,\~яка брала\~участь у\~здійсненні господарської\~операції. Залежно\~від характеру\~господарської операції\~та технології\~обробки облікової\~інформації до\~первинних документів\~можуть включатися\~додаткові реквізити\~(печатка,\~номер документа,\~підстава для\~здійснення операції\~тощо). Первинні\~документи,\~створені автоматично\~в електронній\~формі програмним\~забезпеченням інформаційно-комунікаційної\~системи,\~застосовуються у\~бухгалтерському обліку\~за умови\~наявності накладеного\~електронного підпису\~чи печатки\~з дотриманням\~вимог законодавства\~про електронні\~документи та\~електронний документообіг. Первинні\~документи,\~складені в\~електронній формі,\~застосовуються у\~бухгалтерському обліку\~за умови\~дотримання вимог\~законодавства про\~електронні документи\~та електронний\~документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо. Відповідно до абз. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, з огляду на вищевказані положення, виписка по рахунку, що міститься в матеріалах справи, є належним доказом щодо заборгованості відповідача, яка досліджується судом у сукупності з іншими доказами. Так, з виписки по рахунку відповідача вбачається: видача 30.07.2019 відповідачу кредиту на суму 27\~400, 00 гривень, з яких: 21\~955, 13 гривень перераховані на рахунок позичальника; 5\~444, 87 гривень перераховані як страховий платіж; погашення 23.11.2022 заборгованості за кредитним договором (проценти та плата за обслуговування) на суму 500, 00 гривень. (а.с. 68) З розрахунку заборгованості, здійсненого АТ «Ідея Банк», вбачається, що заборгованість за вищевказаним договором кредиту станом на 16.11.2023 (на дату відступлення прав вимоги ТОВ «ФК «Сонаті») становить 87\~701, 84 гривень, з яких: 27\~400, 00 гривень заборгованість за основним боргом (тілом кредиту); 13\~917, 33 гривень заборгованість за відсотками; 46\~384, 51 гривень заборгованість за комісіями. (а.с. 67) З`ясовуючи обставини, пов`язані із правильністю здійснення розрахунку заборгованості, та здійснюючи оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному у ст. 13 ЦПК України\~саме відповідач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами, визначає докази, якими підтверджуються його заперечення проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. Правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому відповідач міг би викласти свої заперечення (за наявності) щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову, з якими він не погоджується, із посиланням на відповідні докази та норми права, не скористався. Відповідачем не оспорювався факт отримання ним кредитних коштів та розмір кредиту. При цьому, судом враховується стандарт доказування «більшої вірогідності». Оцінюючи надані позивачем докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про підтвердження факту отримання відповідачем грошових коштів в розмірі\~27\~400,\~00\~гривень за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019. Доказів того, що відповідач здійснював погашення заборгованості за тілом кредиту, матеріали справи не містять. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 27\~400, 00 гривень. Також позивач просив суд стягнути із відповідача заборгованість за відсотками в розмірі 13\~917, 33 гривень. У відповідності до ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у відповідності до умов кредитного договору. В разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Судом прийнято до уваги і строк кредитування, визначений умовами договору кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019, і порядок нарахування відсотків за користування кредитними коштами. Тому суд зауважує, що регулятивні відносини між сторонами кредитного договору обмежені, зокрема, часовими межами, в яких позичальник отримує можливість правомірно не сплачувати кредитору борг (строком кредитування та визначеними у його межах періодичними платежами). Однак якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16). На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до ст. 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. Надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника. Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору, який важливо дотримати в межах кредитних відносин, та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. На вищевказане неодноразово звертав увагу Верховний Суд, зокрема Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16. Судом встановлено, що сторони договору кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 погодили строк кредитування - 30 місяців (до 30.01.2022), і узгодили нарахування процентів як за користування кредитом в межах цього строку кредитування. Зі змісту даного кредитного договору не вбачається відповідальність за порушення грошового зобов`язання, зокрема за неправомірне користування кредитом поза межами строку кредитування. Водночас сторони узгодили, що всі відносини між позичальником і банком, що не врегульовані цим договором, регулюються договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк», який визначає всі інші істотні умови надання та користування кредитом, додатково до тих, що вказані в договорі, і є невід`ємною частиною договору та чинна редакція якого розміщена на офіційному веб-сайті банку www.ideabank.ua. (п. 6 договору). Так, п. 9.16 вищевказаного договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк» визначена відповідальність позичальника за невиконання чи неналежне виконання ним договору кредиту, зокрема: позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу банку зобов`язаний оплатити суму заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми (п. 9.16.3 договору комплексного обслуговування). (а.с.48-66) Судом прийнято до уваги, що не можна розцінювати як погодження умов кредитного договору інформацію, зазначену в Паспорті споживчого кредиту, з огляду на наступне. У відповідності\~до ч.\~2\~ст.\~9\~Закону України\~«Про споживче\~кредитування»,\~в редакції\~чинній на\~час виникнення\~спірних правовідносин,\~до укладення\~договору про\~споживчий кредит\~кредитодавець надає\~споживачу інформацію,\~необхідну для\~порівняння різних\~пропозицій кредитодавця\~з метою\~прийняття ним\~обґрунтованого рішення\~про укладення\~відповідного договору,\~в тому\~числі з\~урахуванням обрання\~певного типу\~кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у\~Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Тобто інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (паспорт споживчого кредиту), є пропозицією до укладення кредитного договору (офертою). З огляду на ці норми закону паспорт споживчого кредиту є довідкою для споживача про умови кредитування, з якими фінансова установа зобов`язана його ознайомити для прийняття споживачем усвідомленого рішення про наступне укладення кредитного договору. Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник укладеного в електронному вигляді договору про споживчий кредит та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору (змін до договору) був переданий споживачу, покладається на кредитодавця (ст. 13 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Тлумачення вказаних норм свідчить, що: під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину; потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту. Отже, паспорт споживчого кредиту не є невід`ємною складовою частини кредитного договору. До вищевказаного висновку, викладеного у постанові від 23 травня 2022 року, прийшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20), відступивши при цьому від висновку Верховного Суду, викладеного у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 грудня 2020 року у справі № 284/157/20-ц (провадження\~\~№ 61-13569св20), від 18 листопада 2020 року у справі № 313/346/20 (провадження № 61-14573св20) та у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 грудня 2019 року у справі № 467/555/19 (провадження № 61-17707св19). Таким чином, сторони правочину узгодили нарахування процентів як за користування кредитом в межах строку кредитування - до 30.01.2022, так і за неправомірне користування кредитом поза межами строку кредитування, тобто передбачили відповідальність за порушення грошового зобов`язання п. 9.16.3 договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб АТ «Ідея Банк». Судом не встановлено продовження строку кредитування за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019. При цьому, позивачем не було повідомлено суд про неможливість подання доказів у встановлений законом строк, тобто разом із позовом, у відповідності до ч. 4 ст. 83 і п. 8 ч. 3 ст. 175 ЦПК України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом звернуто увагу на те, що вказаний кредитний договір містить окремі умови, що регулюють порядок нарахування процентів та відповідальність сторін. У відповідності до п. 1.3. договору кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 відповідач зобов`язався сплачувати 15, 5 % річних за користування кредитом. При цьому процентна ставка є змінюваною, яка визначається як змінна частина ставки 9, 5 % збільшена на маржу банку в розмірі 6 % (п. 1.8. договору). У зв`язку із чим судом при перевірці розрахунку заборгованості прийнято до уваги положення ч. 4 ч. 7 ст. 10561 ЦК України, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Як суд вже зазначав, слід розрізняти правову природу процентів за «користування кредитом» і процентів, які сплачуються у випадку прострочення грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України, що в свою чергу є мірою цивільно-правової відповідальності. Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними. Суд зауважує, що зазначене благо виникає у позичальника саме внаслідок укладення кредитного договору. Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України. За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до ст. 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Вищевказане узгоджується із правовим висновком Великої Палата Верховного Суду, висловленим в постанові від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16. Отже, за користування кредитними коштами, тобто в межах строку кредитування 30 місяців (з 30.07.2019 до 30.01.2022), виходячи з умов договору кредиту, відповідач зобов`язався сплатити 6\~667, 78 гривень відсотків. Належних й допустимих доказів застосування кредитором іншої процентної ставки за користування кредитом матеріали справи не містять. Як вбачається із виписки по рахунку відповідача, в рахунок погашення прострочених процентів за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 відповідачем було сплачено 395, 61 гривень 23.11.2022. Враховуючи неповернення відповідачем 30.01.2022 кредитних коштів, позикодавець мав право нарахувати проценти за неправомірне користування кредитними коштами, тобто поза межами строку кредитування, тим самим застосувавши цивільно-правову відповідальність відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України. Однак, звертаючись до суду із даним позовом позивач вимоги про стягнення відсотків за вищевказаним кредитним договором відповідно до положень ст. 625 ЦК України не заявляв. Водночас, суд розглядає справу виключно в межах заявлених особою вимог (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Таким чином, суд прийшов до висновку, що розрахунок заборгованості за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019, наданий позивачем, є необґрунтованим і не підтвердженим належними, допустимими і достовірними доказами. Враховуючи вищевикладенее суд прийшов до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за користування кредитними коштами за договором кредиту № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 за період з 30.07.2019 до 30.01.2022 в сумі 6\~272, 17 гривень (6\~667, 78 гривень - 395, 61 гривень), а вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками, нарахованими «за користування кредитом» після 30.01.2022 з 31.01.2022, задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення на його користь з відповідача заборгованості за відсотками в сумі 7\~645, 16 гривень, задоволенню не підлягають. Судом прийнято до уваги, що сума заборгованості за комісіями, визначена в розрахунку заборгованості, не є предметом спору, а тому не досліджується судом. Згідно із ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ч. 3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Сторонами по справі у відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК України не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Крім того, будь-які інші докази, ніж ті, що були надані позивачем разом із позовом, до суду сторонами по справі подані не були. Заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, до суду не надходили. Будь-які клопотання про витребування доказів по справі в зв`язку з неможливістю їх самостійного надання та заяви про забезпечення доказів до суду сторонами по справі не подавалися. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Також, судом в ухвалі від 02.08.2024 було роз`яснено сторонам по справі наслідки ненадання суду доказів по справі, дії в разі неможливості надання доказів, а також право і порядок звернення до суду із заявами та клопотаннями. Отже, кожній стороні надавалася розумна можливість представити справу в таких умовах, які не ставлять цю сторону у суттєво невигідне становище відносно другої сторони. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу. Згідно із ч. 2 і ч. 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з п. 2, п. 4, п. 6 п. 7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані: сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно із ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи вищевикладене та положення ч. 8 ст. 279 ЦПК України, судом досліджуються докази і письмові пояснення, викладені в заявах по суті, в даному випадку пояснення, викладені в позовній заяві, а також докази, надані разом із нею. Суд, дослідивши письмові пояснення викладені позивачем у позові та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов підлягає частковому задоволенню. Враховуючи вищевикладене, а також ст. 16 ЦК України, згідно з якою суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, суд приходить до висновку, що в даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом стягнення на його користь з відповідача заборгованості за договором № Р29.12889.005539637 від 30.07.2019 в сумі 33\~672, 17 гривень, з яких: 27\~400, 00 гривень заборгованість по тілу кредиту; 6\~272, 17 гривень заборгованість по процентах за користування кредитом за період з 30.07.2019 до 30.01.2022. В задоволенні решти позовних вимог, а саме в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за відсотками в сумі 7\~645, 16 гривень, слід відмовити, оскільки такі вимоги, враховуючи вищевикладене, є необґрунтованими. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено сплату позивачем судового збору за подачу позову в сумі 2\~422, 40 гривень (із застосуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»), що підтверджується платіжною інструкцією № 180 від 24.07.2024. (а.с. 46) Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи положення ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1\~974, 26 гривень, пропорційно розміру задоволених позовних вимог (81, 50 %). Решту судового збору в сумі 448, 14 гривень слід залишити за позивачем. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу. Судом встановлено, що 01.04.2024 між ТОВ «Санфорд Капітал» та Адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС» було укладено договір про надання правничої допомоги № 1/04, на підставі якого адвокату Маслюженку М.П. було видано ордер. (а.с. 11, 16-21) Згідно Єдиного реєстру адвокатів України Маслюженко М.П. є адвокатом, здійснює адвокатську діяльність на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3332 від 28.04.2017. Згідно із ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Судом прийнято до уваги, що розмір витрат на правничу допомогу адвоката, серед іншого, складає гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, які визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: - фіксованого розміру, - погодинної оплати. Як вбачається із умов договору про надання правничої допомоги № 1/04 від 01.04.2024, сторони даного правочину досягли домовленості про те, що сума гонорару за надання послуг (виконання дій та заходів, визначених в п. 1.2. цього договору) по стягненню заборгованості з боржників, визначається виходячи із фактичного обсягу наданих послуг та вартості послуг (прейскуранту), зазначеного в Додатку № 2 до цього договору, та зазначається АО в акті приймання-передачі наданих послуг (п. 3.2. договору). Підписані сторонами Акти приймання-передачі наданих послуг є підставою для проведення розрахунків за надану правничу допомогу (п. 3.4.3. договору). В додатку № 2 до вищевказаного договору сторони узгодили вартість послуг (прейскурант), яка є фіксованою. (а.с. 20зв.) На виконання умов п. 2.1. договору про надання правничої допомоги № 1/04 від 01.04.2024 позивачем 13.05.2024 було передано, а АО прийнято в роботу, відповідний реєстр боржників. (а.с. 40) На підтвердження виконання АО «Альянс ДЛС» умов вищевказаного договору, суду надано акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 2 від 10.06.2024, згідно якого вартість таких послуг становить 7\~200, 00 гривень, з яких: проведення юридичного та фінансового аналізу боржника [PERSON] 1\~200, 00 гривень; складання, підписання та подання до суду позовної заяви 6\~000, 00 гривень. (а.с. 47) Наді адвокатом позивача разом із позовною заявою акт приймання-передачі послуг з правничої допомоги № 2 від 10.05.2024 та реєстр боржників від 09.04.2024 судом не приймаються до уваги, адже дані докази є неналежними, оскільки не стосуються предмета доказування у цій справі. (а.с. 8-10, 22-23) За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Матеріали справи не містять доказів сплати позивачем гонорару АО. Водночас, судом прийнято до уваги, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Судом прийнято до уваги, що у разі встановлення сторонами договору про надання правової допомоги гонорару у фіксованому розмірі, як у даному випадку, надання детального опису робіт на виконання положень ч. 3 ст. 137 ЦПК України, не є необхідним, оскільки розмір гонорару, в такому випадку, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником, а отже є визначеним. Крім цього, подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: partial