Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

08 лютого 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради про позбавлення батьківських прав, мотивуючи вимоги тим, що відповідач являлася цивільною дружиною позивача. Від спільного проживання у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . З серпня 2019 року сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов`язані. Починаючи із семи місяців, їхня спільна дочка проживає разом з позивачем. Так, як після народження дитини, відповідач почала скаржитися, що взагалі не має вільного часу на себе, має доволі молодий вік, який змушена марнувати на догляд за дитиною. Далі почала залишати дитину на кілька днів без материнського догляду. Дозвілля проводила з подругами, вихованням дитини не займалася взагалі. Останнім часом почала вживати наркотичні засоби, які впливають на її поведінку в побуті (стала більш знервована та агресивна, відбулися кардинальні зміни в зовнішності, а саме доволі різко схудла, тощо). Відповідач ніде не працює, за місцем проживання не має елементарних умов в тому числі і опалення, яке вимкнено відповідними службами ще три роки тому. Після того, як сторони почали проживати окремо, відповідач дочку майже не бачить та не спілкується з нею навіть в телефонному режимі. Тобто, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, не спілкується з дитиною, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Донька не отримує від матері подарунки на день народження, жодної іграшки, лише кілька разів за останні роки передавала солодощі. Крім того, відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування доньки. Вихованням та фактичним утриманням дитини займається позивач. Відповідач ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться життям дитини, не відвідує її вдома. На підставі викладеного, позивач просить позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді від 19 лютого 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання, а також витребувано зі Служби у справах дітей та сім`ї виконавчого комітету Фастівської міської ради висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] 22.04.2024 року на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] . Ухвалою від 30.04.2024 року в задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів - відмовлено. Ухвалою від 13.06.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, так як має бажання спілкуватися, виховувати та утримувати свою доньку. Представник третьої особи в судовому засіданні зазначила про не доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої доньки [PERSON] . Суд, вислухавши пояснення сторін, показання свідків, вивчивши матеріали справи та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. Судом встановлено, що сторони проживали у цивільному (незареєстрованому) шлюбі. Від спільного проживання у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно повторного свідоцтва: серія [NUMBER] , виданого 10.08.2023 Фастівським відділом ДРАЦС у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 29, батьками [PERSON] , [INFO] , ( [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] . [INFO] ). Відповідно до повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження від 21.03.2024 № 0044161505 відомо: актовий запис про народження [PERSON] був зроблений 25.01.2024, батько був записаний згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. 10.08.2023 у актовий запис про народження [PERSON] були внесені зміни про визнання батьківства [PERSON] , прізвище дитини змінене на « [PERSON] ». Як вбачається з висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Фастівської міської ради, у [PERSON] були відібрані пояснення, з яких стало відомо, що з [PERSON] вони проживали у цивільному шлюбі. Від стосунків народилася дочка [PERSON] . Як зазначає [PERSON] , офіційно визнати себе батьком дитини одразу після народження дитини не міг - були проблеми з документами (не мав паспорта), пізніше [PERSON] не погоджувалася на юридичне визнання ним батьківства, мотивуючи тим, що отримує кошти від держави, як одинока мати. Лише в 2023 році вони домовилися про юридичне оформлення документів. Також, [PERSON] зазначив, що упродовж трьох років після розірвання стосунків вони спільно займалися вихованням та забезпеченням дочки, дівчинка почергово проживала то з матір`ю, то з батьком. Останні два роки [PERSON] усунулася від виховання дитини, не надавала грошової допомоги, не забезпечувала потреби дочки, не цікавиться життям та здоров`ям дитини. Дочку іноді відвідує, з`являється раз на місяць, але нічого дитині не приносить, так як відсутні кошти (не працевлаштована). Коли телефонує, про життя та стан здоров`я дочки не цікавиться. Останні [PERSON] відвідувала дочку 06.12.2023, 18.01.2024 та 20.02.2024. Мати не приймає участі у вихованні та забезпеченні дочки. Усім необхідним [PERSON] забезпечує батько, [PERSON] . В своєму поясненні [PERSON] зазначила, що в цивільному шлюбі у них з [PERSON] народилася дочка [PERSON] . Після розірвання подружніх відносин [PERSON] залишилася проживати з матір`ю, [PERSON] , у квартирі за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] є власником '/4 частини квартири на підставі свідоцтва на право на спадщину, видане 22.03.2019 державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори Київської області, №1-591. За даною адресою малолітня [PERSON] має зареєстроване місце проживання з 05.02.2019. Після влаштування на роботу, [PERSON] домовилася з [PERSON] про спільне виховання дочки - тиждень дитина перебувала у батька, тиждень у матері. З початком військових дій в Україні [PERSON] втратила роботу, тривалий час здійснювала догляд за людиною з інвалідністю. В цей час дочка проживала у батька, але [PERSON] забирала дочку до себе, де дитина проживала по декілька днів. В 2023 році, як зазначає [PERSON] , вона перебувала у складних обставинах - не було роботи, відсутні грошові кошти, почалися проблеми зі здоров`ям. Тому [PERSON] погодилася на пропозицію [PERSON] щодо проживання [PERSON] у батька. [PERSON] зазначає, що [PERSON] , щоб уникнути військової служби (отримав повістку з`явитися до ТЦК), почав погрозами вимагати від неї юридично визнати його батьком [PERSON] . Також методом брехні та погроз змусив її укласти у нотаріуса договір щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини (договір підписаний приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Сушановою Т.В.). Згідно цього договору місце проживання малолітньої [PERSON] - [PERSON] визначене з батьком. Після укладення даного договору [PERSON] почав обмежувати її спілкування з дочкою - спілкуватися дозволяв лише у його присутності, не дозволяв забирати дочку до себе додому, чим порушує умови укладеного нотаріального договору. Оскільки [PERSON] заперечувала [PERSON] , він ображав її, неодноразово погрожував фізичною розправою, зазначав, що не дозволить спілкуватися з дочкою і взагалі вивезе дитину. Як вбачається з Договору, який укладено між сторонами по справі 24.10.2023 щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, за згодою сторін визначено місце проживання дитини з батьком за адресою [ADDRESS] та визначено право матері без перешкод зустрічатись з дитиною у будь-який день тижня, а також за попередньою домовленістю з батьком можливість матері забирати дитину до себе за місцем її проживання. Як встановлено у ході судового розгляду, позивач, стверджуючи, що мати ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, фактично перешкоджає відповідачу - матері у зустрічах з дитиною, не повідомляє номер мобільного телефону дитини, що фактично свідчить про невиконання ним умов посвідченого нотаріально договору. Судом також встановлено, що за місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно, веде належний спосіб життя, алкогольні та наркотичні речовини не вживає. Дочку [PERSON] мати любить, влітку 2023 року мати часто гуляла з дитиною на майданчику біля будинку. [PERSON] втратила роботу, постійно шукає підробіток та постійне працевлаштування ( характеристика голови будинкового комітету [ADDRESS] від 18.03.2023). 18.03.2024 спеціалістами ССДС обстежені умови проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 3-кімнатна квартира є її власним помешканням матері. Приміщення умебльоване, потребує косметичного ремонту. Газопостачання відключене за борги. Електро- та водопостачання наявне в квартирі. Для перебування малолітньої наявна зона сну та відпочинку. Згідно інформації Фастівського РУП від 19.03.2024 № 3093/109//1700/00-24, [PERSON] на профілактичних обліках не перебуває, до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувалася. Також спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї були вивчені наступні документи. Згідно витягу з реєстру Фастівської ТГ № 2023/001990197. [PERSON] з 06.03.2023 має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Тривалий час проживав з родиною за адресою: [ADDRESS] . З березня 2024 року родина почала винаймати помешкання за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно: порядний, доброзичливий, спокійний. Скарг від сусідів на його поведінку не надходило. Протягом двох років батько забезпечує дочку [PERSON] , піклується про неї. Дитина завжди весела, охайна, ввічлива. Згідно довідки адміністрації філії «Кулінарне Виробництво» ТОВ «МХП Фудсервіс» від 12.12.2023 № 3/вихтм, [PERSON] працює на посаді комірника складського господарства з 24.11.2023. Характеризується, як відповідальний і дисциплінований працівник. Відносини з колективом склалися хороші, дотримується корпоративних правил та норм. З малолітньою [PERSON] спеціалістами ССДС проведена бесіда, в ході якої з`ясовано, що дитина хоче спілкуватися з мамою. Згадати, коли бачилася з мамою не змогла, але пам`ятала, що мама приносила солодощі та подарунок на день народження. Особистого телефону у дитини немає. Малолітня [PERSON] зарахована до Фастівського ЗДО № 9 «Берізка». Згідно характеристики адміністрації дошкільного закладу від 01.02.2023 № 11 відомо: дівчинка відвідує заклад з вересня 2023 року. Дитина охайна, одяг відповідає сезону. Емоційний стан дитини стабільний, має відповідний віку фізичний розвиток. Завжди спокійна, допитлива, прагне до самостійності. За період відвідування дівчинкою закладу мати, [PERSON] , не відвідувала заклад, не телефонувала, не цікавилася питаннями перебування дитини, її здоров`ям. Приводять до садочку та забирають тато. [PERSON] , та бабуся, [PERSON] . Вони піклуються про дівчинку, цікавляться навчанням та вихованням дитини, уважно ставляться до запитів дитини. КНП ФМР «Фастівська ІІМСД» надав інформацію від 21.03.2024: декларація на надання медичних послуг малолітній [PERSON] укладена з лікарем-педіатром [PERSON] . Планові обстеження та лікування проводяться своєчасно, дитина привита в термін згідно з календарем профілактичних щеплень. Останнім часом дитину на прийом приводила бабуся. Питання доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої доньки, [PERSON] , [INFO] , розглянуте на засіданні комісії з питань захисту прав дитини та не встановлено вагомих підстав ухилення матері від виконання своїх обов`язків. Так позбавлення батьківських прав є заходом крайнього впливу на осіб, які не виконають своїх батьківських обов`язків. Налагодження родинних зв`язків, близьких та довірливих відносин у сім`ї буде лише сприяти позитивному результату у долі дитини. В судовому засіданні, за клопотанням відповідача, також були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] . Свідок, [PERSON] , суду пояснила, що вона є троюрідною сестрою [PERSON] , та знає, що [PERSON] заставили підписати договір про визначення місця проживання дитини під погрозою. [PERSON] піклується про дитину, тому дитина повинна проживати з матір`ю. Свідок, [PERSON] , суду пояснила, що вона є головою вуличного комітету, позивача разом з дружиною та дитиною вона ніколи за місцем проживання [PERSON] з донькою не бачила. [PERSON] водила дитину в садочок, гуляла з дитиною на майданчику. [PERSON] веде нормальний образ життя, компаній не має, охайна. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В даному випадку, підставою для позбавлення відповідача батьківських прав позивач зазначає те, що починаючи з моменту виповнення дитиною семи місяців, їхня спільна дочка проживає разом з позивачем, оскільки після народження дитини, відповідач почала скаржитися, що взагалі не має вільного часу на себе, має доволі молодий вік, який змушена марнувати на догляд за дитиною. Далі почала залишати дитину на кілька днів без материнського догляду. Дозвілля проводила з подругами, вихованням дитини не займалася взагалі. Останнім часом почала вживати наркотичні засоби, які впливають на її поведінку в побуті (стала більш знервована та агресивна, відбулися кардинальні зміни в зовнішності, а саме доволі різко схудла, тощо). Відповідач ніде не працює, за місцем проживання не має елементарних умов, в тому числі і опалення, яке вимкнено відповідними службами ще три роки тому. Після того, як сторони почали проживати окремо, відповідач дочку майже не бачить та не спілкується з нею навіть в телефонному режимі. Тобто, відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток доньки, не спілкується з дитиною, не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Донька не отримує від матері подарунки на день народження, жодної іграшки, лише кілька разів за останні роки передавала солодощі. Крім того, відповідач не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування доньки. Вихованням та фактичним утриманням дитини займається позивач. Відповідач ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків по вихованню дитини, не цікавиться життям дитини, не відвідує її вдома. Надаючи оцінку доводам позивача з урахуванням пояснень сторін, свідків та аналізу наданих доказів, суд бере до уваги, що відповідачу фактично перешкоджають у спілкуванні з дитиною, батько не сприяє розвитку взаємовідносин матері з дитиною, унеможливлює фактичне виконання нею материнських обов`язків, навмисно приховує номер мобільного телефону дитини, особливо після укладання між сторонами Договору, відповідно до якого визначено місця проживання дитини з батьком - позивачем. У своїх пояснення на позов сторона відповідача зазначає про те, що вона взагалі втратила фізичну можливість відвідувати доньку. Останнім часом, відповідач не відповідає на її дзвінки, а номер мобільного телефону доньки не повідомляє. Наведене у своїй сукупності дає підстави для висновку про те, що поведінка позивача щодо створення штучних підстав для позову про позбавлення батьківських прав матері дитини після нотаріального посвідчення Договору від 24.10.2023, приховування від відповідача номеру мобільного телефону доньки, ненадання матері фізичної можливості відвідувати доньку за визначеним місцем проживання, фактично унеможливлює виконання нею батьківських обов`язків та однозначно не сприяє виконанню нею таких обов`язків. Доказів протилежного суду не надано. При цьому, суд зауважує на тому, що проживання дитини разом з батьком не вказує на те, що мати втратила інтерес до дитини та її поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще. Наявність такого інтересу підтверджується також тим, що у справі, що розглядається, відповідачка зайняла активну позицію щодо відстоювання своїх батьківських прав, не самоусунулася від розгляду цієї справи, заявила клопотання про виклик і допит свідків, надала докази на підтвердження своєї позиції щодо позовних вимог до неї тощо. Водночас, права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. При цьому, позбавлення батьківських прав є передчасним без відповідного висновку органу опіки та піклування щодо попередження батька (матері) про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (ВССУ у справі № 211/559/16-ц від 01.11.2017). В даному ж випадку, судом вжиті відповідні заходи та надано висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення матері батьківських прав (а.с.58-61 ). Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, батько, мати може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він (вона) ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до роз`яснень, наданих в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. В постанові Верховного Суду від 15.04.2021 у справі № 243/13192/19-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Відповідачка у судовому засіданні категорично заперечувала проти позбавлення її батьківських прав відносно дитини, хоча відзиву на позов не подавала. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав є невиправданим, настільки крайнім заходом сімейно-правового характеру, який не відповідає інтересам дітей. У цьому випадку, держава, як про це влучно висловився Європейський суд у справах людини у рішенні «Савіни проти України», має допомогти родині у складній ситуації, без застосування радикальних заходів. В постанові від 02.09.2020 у справі № 557/1101/18 Верховний Суд, скасовуючи постанову суду апеляційної інстанції, також зауважив, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. В постанові від 06.05.2020 у справі № 753/2025/19 Верховний Суд також зазначив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення відповідачів батьківських прав можливе за обов`язкової сукупності двох умов: перша - відповідач втратив інтерес до дитини; друга - поведінку відповідача щодо дитини неможливо змінити на краще. Крім цього, суд звертає увагу, що позивач у підготовчому судовому засіданні, подав клопотання про витребування доказів, а саме просив суд зобов`язати [PERSON] здати тест у медичному закладі КНП ФМРО «Фастівської БЛІЛ» на предмет вживання наркотичних засобів, при цьому жодних інших документальних відомостей щодо вживання відповідачем наркотичних препаратів, суду не надав. З огляду на усе вищезазначене, суд констатує, що позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, натомість встановлено штучне створення батьком дитини ситуацій, які унеможливлюють виконання матір`ю своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XII передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача - матері відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Дійшовши до такого висновку, суд відхиляє доводи позивача про те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків та вживає наркотичні засоби, які впливають на її поведінку в побуті (стала більш знервована та агресивна, відбулися кардинальні зміни в зовнішності, а саме доволі різко схудла, тощо), оскільки матеріали справи не містять медичних документів, які б свідчили про факт зловживання відповідачем наркотичними препаратами. Доходячи до таких висновків, суд звертає увагу на те, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України». В даному випадку позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про те, що відповідачка втратила інтерес до дитини та її поведінку щодо дитини неможливо змінити на краще. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позовній заяві відмовити.

Outcome: dismissed