Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації, служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей з батьком. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей, зокрема [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Сторони проживають окремо, діти до 06 травня 2023 року проживали з позивачем та знаходилися на його утриманні, однак 06 травня 2023 року відповідач забрала дітей та зникла. Позивачу невідоме місце проживання дітей, при цьому він проживає у квартирі з сучасним ремонтом, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей, а відтак вважає, що ним створені найкращі умови для дітей, тому просить визначити місце проживання малолітніх дітей з ним. Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 грудня 2023 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, передано за підсудністю до Дарницького районного суду м. Києва. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 22 січня 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, оскільки відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надіслала. Про причину неявки суд не повідомила, відзив та інші заяви з процесуальних питань від неї до суду не надходили. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, при цьому служба у справах дітей та сім`ї Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації надіслала листа у якому вказала, щодо неможливості на виконання вимог ч. 5 ст. 19 СК України надання висновку щодо розв`язання спору, оскільки місце знаходження відповідача та малолітніх дітей не відоме. Крім того представниками третіх осіб подано клопотання про розгляд справи за їх відсутності. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти заочного розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 23 серпня 2016 року по 31 березня 2023 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно зі ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд також враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18), зроблено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону України від 29 червня 2004 року № 1906-IV «Про міжнародні договори України», а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей. У постанові Верховного Суду від 21.05.2020 в справі № 587/2134/17 (провадження № 61-37492св18) Суд вказав, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. У постанові Верховного Суду від 24.11.2021 в справі № 754/16535/19 (провадження № 61-14623св21) вказано, що «при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно з висновком Верховного Суду, який викладено в постанові від 12.01.2022 у справі № 663/724/19 (провадження № 61-15273св21), створювані одним із батьків для іншого протягом тривалого часу перешкоди у вихованні дитини та спілкуванні з нею мають наслідком руйнування зв`язків із сім`єю, до якої належить як батько, так і мати дитини, а отже в такому разі поведінка того із батьків, хто створює перешкоди, суперечить сімейним цінностям та не відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. А відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права в Україні, зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17.10. 2018 у справі № 402/428/16-ц, відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14.12.2016 у справі № 6-2445цс16 та від 12.07.2017 у справі № 6-564цс17 про те що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у стабільній та благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Отже, міжнародні та національні норми права не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Відтак, під час розгляду цієї цивільної справи щодо вирішення спору про визначення місця проживання дітей, насамперед, необхідно виходити з інтересів самих малолітніх дітей, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дітей, правами батьків на виховання дітей і обов`язком батьків діяти в їх інтересах. Як встановлено в судовому засіданні, сторони після розірвання шлюбу проживають окремо, діти до 06 травня 2023 року проживали з позивачем та знаходилися на його утриманні. Представник позивача вказав, що 06 травня 2023 року відповідач за участю невідомих осіб викрала доньку [PERSON], а 23 травня 2023 року на позивача було здійснено напад та був викрадений син [PERSON]. 17 серпня 2023 року [PERSON] звернувся до Дарницької окружної прокуратури м. Києва із письмовою заявою про вчинення кримінального правопорушення, а саме, про те, що його колишня дружина [PERSON] чинить перешкоди у спілкуванні з їх спільними дітьми. Так, з витягів з ЄРДР вбачається, що відповідач чинить перешкоди позивачу у побаченні з дітьми, однак не надано витягу з ЄРДР про напад на нього невідомими особами разом з відповідачем та викрадення у [PERSON] обох дітей. Також представник позивача в судовому засіданні вказав, що [PERSON] невідоме місце проживання дітей, при цьому він проживає у квартирі [ADDRESS] з сучасним ремонтом, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дітей, при цьому позивачем до матеріалів справи не надано доказів про належність йому даного житлового приміщення на праві власності чи праві постійного користування, проживання в орендованій квартирі з терміном закінчення оренди. Крім того, матеріали справи не містять доказів працевлаштування позивача та отримання ним щомісячного доходу. Так, встановивши характер спірних правовідносин, дослідивши подані позивачем докази в справі, суд дійшов висновоку, що всі доводи позивача ґрунтуються виключно на його твердженні, що дітям буде краще з ним, без підтвердження належними та допустимими доказами. При цьому, позивач не надав суду належних та допустимих доказів того, що відповідач не може забезпечити дітям належного виховання і розвитку, створити належні та безпечні для життя та здоров`я умови проживання, доказів, які б свідчили про неналежне виконання відповідачем або її ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків, негативний вплив на виховання дітей або обставини, які б давали підстави стверджувати, що проживання дітей з матір`ю суперечить їх інтересам, а за відсутності відповідача та малолітніх дітей неможливо встановити ставлення дітей та особисту прихильність до батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 2 ст. 89 ЦПК України). Відтак, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні в справі докази та надавши їм оцінку, встановивши дійсні обставини справи та з огляду на норми права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами, в межах їх доводів та заперечень, суд дійшов висновку, що позивач не надав належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження того, що відповідач ухиляється чи неналежно виконує свої батьківські обов`язки, які б давали підстави для висновку, що проживання дітей з матір`ю суперечить інтересам самих дітей. Суд також не встановив обставин, які б давали підстави для висновку, що проживання дітей з батьком буде мати більш позитивний вплив на дітей, ніж проживання з матір`ю. Враховуючи вище викладене, суд вважає, що позивачем, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не надано належних доказів в розумінні ст.ст.76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні її позову. Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України у разі відмови в задоволені позову покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed