Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

25.06.2024 року позивачка звернулась до суду із позовом до відповідача про стягнення пені за прострочення сплати аліментів, у якому просить стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів за період з 01.04.2018 року по травень 2024 року включно у розмірі 174715,23 грн., а також покласти на відповідача судові витрати пов`язані з отриманням професійної правничої допомоги в розмірі 25000,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що рішенням суду від 29.11.2012 року, яке набрало законної сили 19.12.2012 року, шлюб між сторонами у справі був розірваний. Судовим наказом від 05.03.2018 року стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] [INFO] , у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 03.03.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Судовий наказ був пред`явлений до примусового виконання та відкрите ВП [NUMBER] постановою державного виконавця від 27.03.2018 року. Відповідач не виконував свого обов`язку зі сплати аліментів за виданим судовим наказом належним чином. Сума пені нарахованої за невчасне виконання обов`язку по сплаті аліментів складає 174715,23 грн. за період з 01.04.2018 року по травень 2024 року. Ухвалою суду від 26.06.2024 року відкрите провадження у справі, призначений розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 09.09.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені за прострочення сплати аліментів з 01.02.2022 року по 01.08.2022 року на суму 36661,33 грн. Також відповідач просить відмовити у стягненні з нього судових витрат понесених на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн. Відповідач зазначає, що 24.02.2022 року на території України був введений воєнний стан і в Київській області велись бойові дії та здійснювалось розмінування. У період з 22.02.2022 року по серпень 2022 року відповідач не мав можливості отримувати постійний дохід, оскільки через ведення бойових дій у Київській області за місцем його роботи не можливо було працювати з незалежних від нього причин. З годом, коли відбулась стабілізація ситуації, відповідач продовжив працювати та отримувати дохід. За таких обставин, відповідач просить відмовити в частині стягнення пені за період з лютого по серпень 2022 року, а саме щодо стягнення 36661,33 грн. (5871,33 + 6158 + 6158 + 6158 + 6158 + 6158) з лютого 2022 року по серпень 2022 року. Початок ведення бойових дій на території Київської області призвів до втрати відповідачем доходів з незалежних від нього обставин і сплата аліментів у вказаний період була для відповідача неможливою. Згодом, коли в Київській області відновилось нормальне функціонування економіки, відповідач зміг отримувати дохід. Стосовно стягнення витрат на правничу допомогу відповідач зазначає, що суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідач вважає, що розмір витрат на правничу допомогу в сумі 25000,00 грн., виходячи з обставин справи та враховуючи складність справи, є необґрунтованим та не підлягає до задоволення. Відповідач просить врахувати викладені заперечення, обставини які ускладнювали сплату аліментів (ведення бойових дій, втрата відповідачем роботи). 16.09.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує раніше заявлені позовні вимоги та додатково зазначає, що відповідач не погоджується з позовними вимогами в частині стягнення 36661,33 грн. за період з лютого 2022 року по серпень 2022 року. В іншій частині позовних вимог про стягнення 138053,90 грн., відповідачем ця сума не заперечується та визнається. У частині заперечень проти позову представник позивача вказує, що на підтвердження викладених у відзиві обставин відповідачем не надано жодного доказу. При цьому, згідно довідки про перерахунок заборгованості від 06.06.2024 року, здійснювалось стягнення з боржника грошових коштів: у лютому 2022 року - 9949,00 грн.; у червні 2022 року - 2000,00 грн.; у липні 2022 року - 3000,00 грн.; у серпні 2022 року - 30000,00 грн., що спростовує доводи відповідача про відсутність доходу та неможливість належно сплачувати аліменти на утримання дітей. Із часу постановлення рішення про стягнення аліментів до часу подачі цього позову відповідач не звертався до суду з приводу наявності обставин для звільнення від сплати заборгованості за аліментами згідно ч. 2 ст. 197 СК України. Зазначене підтверджує спроможність відповідача належно виконувати свої обов`язки зі сплати аліментів. Витрати позивача на правничу допомогу відповідають складеності справи та виконаній адвокатом роботі, витраченому адвокатом часу, обсягу наданих послуг і виконаних робіт. Адвокат здійснював збір доказів для належної підготовки позову до суду, робив складні розрахунки суми пені, готував та подавав документи до суду, здійснював процесуальні дії після подання позовної заяви. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано всі необхідні докази. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29.11.2012 року у справі №2604/18027/12 шлюб між сторони у справі розірваний. Судовим наказом Дніпровського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 03.03.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Постановою державного виконавця від 27.03.2018 року відкрите виконавче провадження [NUMBER] з примусового виконання зазначеного вище судового наказу про стягнення аліментів. Відповідно до положень ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За змістом ст.ст. 180, 181, 183 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Відповідно до ч. 3 ст. 195 СК України, розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Частиною 1 ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. За змістом положень ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вивчивши зміст перерахунку заборгованості державного виконавця зі сплати аліментів від 06.06.2024 року, наявні в матеріалах справи копії розрахункових документів та здійснений стороною позивача розрахунок пені за прострочення сплати аліментів, дійшов висновку, що стороною позивача застосовано вірну формулу для здійснення нарахування, суми та періоди математично вірні, відповідач математичної правильності здійсненого позивачем розрахунку не заперечував. Разом з цим, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне. Частиною 1 ст. 196 СК України чітко визначено, що право одержувача аліментів на стягнення неустойки (пені) виникає за наявності вини платника аліментів у виникненні заборгованості. Із матеріалів справи вбачається, що з червня 2020 року по липень 2021 року відповідач був працевлаштований у ТОВ «Лінія 12/ЕТС» і відрахування аліментів здійснював роботодавець. За вказаний період часу позивачем нараховано до стягнення пеню в сумі 1657,48 грн. Із вересня 2022 року відрахування аліментів здійснювалось ТОВ «Вудекспо». З займаної посади у вказаному товаристві відповідач звільнився 17.03.2023 року. За вказаний період часу позивачем нараховано до стягнення пеню в сумі 21341,18 грн. без врахування березня 2023 року. За березень 2023 року, виходячи з суми нарахованої відповідачу до сплати після його звільнення (2979,75 грн.), пеня становить 1340,89 грн. Таким чином, за період роботи у ТОВ «Вудекспо» пеня нарахована в загальній сумі 23356,05 грн. Відповідно до положень ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження», підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці здійснюють відрахування із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника і перераховують кошти на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця у строк, встановлений для здійснення зазначених виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Такі підприємства, установи, організації, фізичні особи, фізичні особи - підприємці щомісяця надсилають виконавцю звіт про здійснені відрахування та виплати за формою, встановленою Міністерством юстиції України. Отже, відрахування аліментів роботодавцем здійснюється у строк, встановлений для здійснення виплат боржнику, а в разі якщо такий строк не встановлено, - до десятого числа місяця, наступного за місяцем, за який здійснюється стягнення. Наведене свідчить, що під час працевлаштування строки сплати аліментів є іншими ніж для платника аліментів, який непрацевлаштований та здійснює оплати самостійно, і навіть у разі порушення роботодавцем вимог ст. 69 Закону України «Про виконавче провадження», відповідальність за такі порушення не можна покласти на працівника, оскільки від нього не залежить фактичне здійснення роботодавцем утримання аліментів та їх перерахування. За таких обставин суд вважає, що за періоди офіційної роботи відповідача на підприємствах йому не може бути нараховано до стягнення пеню за несвоєчасну сплату аліментів, оскільки його вини у виникненні затримок з перерахування немає, а для самого роботодавця законодавством встановлені відмінні строку для здійснення утримань. Ураховуючи вказане, суд вважає, що розрахована позивачем неустойка на загальну суму 25013,53 грн. за період офіційного працевлаштування відповідача не підлягає до задоволення. Суд не приймає до уваги посилання сторони позивача, що відповідач визнав позов за виключенням періоду з 01.02.2022 по 01.08.2022, оскільки відповідач у своєму відзиві на позов просив відмовити у стягненні неустойки за вказаний період, однак не вказував, що в іншій частині він позов визнає. Разом з тим, визнання позову в будь-якій частині має бути безумовним. Чіткої позиції відповідача з приводу інших періодів нарахування пені матеріали справи не містять, а позиція позивача про визначення позову в іншій частині є лише припущенням, адже прохання відповідача відмовити в якійсь частині позову не може бути визнанням позову в іншій частини, поскільки в такому випадку не виключається і позиція відповідача щодо часткового непогодження з іншими позовними вимогами. Стосовно заперечень відповідача щодо стягнення неустойки за період з 01.02.2024 року по 01.08.2022 року через бойові дії, розмінування і неможливість у зв`язку з цим отримувати дохід для сплати аліментів, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 3 ст. 82 ЦПК України, обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. 24.02.2022 року розпочалось повномасштабне вторгнення рф на територію України, в тому числі на територію Київської області. 02.04.2022 року територію Київської області було звільнено від окупантів. Загальновідомим є той факт, що у цей період економічна сфера м. Києва та Київської області фактично зупинила свою діяльність, комендантські години протягом кількох діб підряд були систематичними, пересування громадян територією як м. Києва, так і Київської області було або взагалі неможливим, або вкрай утрудненим та небезпечним. Ураховуючи наведене, суд вважає, що вина відповідача у виникненні заборгованості за вказаний період дійсно відсутня, а тому нарахована позивачем пеня за лютий та березень 2022 року в загальній сумі 12029,33 грн. не підлягає до стягнення. Посилання сторони позивача на те, що у зазначений період відповідач здійснював часткові оплати, що свідчить про можливість сплати ним аліментів, суд до уваги не приймає, оскільки за період у якому суд визнає відсутність вини відповідача в несплаті аліментів, відповідачем була здійснена лише одна оплата 09.02.2022 року, тобто до початку повномасштабного вторгнення рф. Стосовно іншого періоду за який відповідач просить відмовити у стягненні неустойки, суд дійшов висновку, що такі заперечення стороною відповідача не доведені. Після звільнення території Київської області від окупації об`єктивних перешкод для здійснення аліментних платежів не було, а відсутність доходів не звільняє від сплати аліментів, тим більше, відповідач здійснював часткові оплати у червні та липні 2022 року. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає пеня у загальній сумі 137672,37 грн. (174715,23 - 25013,53 - 12029,33). Щодо розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. Як убачається зі змісту позовної заяви позивач просить стягнути з відповідача витрати понесені на професійну правничу допомогу в сумі 25000,00 грн. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Згідно ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. За змістом ст. 137 ЦПК України, 1. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. 2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Як убачається з матеріалів справи, 17.05.2024 року між адвокатом Гончаровим М.С. та позивачкою був укладений договір про надання професійної правничої допомоги. У матеріалах справи також міститься ордер на представлення інтересів [PERSON] адвокатом Гончаровим М.С. в Дніпровському районному суді м. Києва та копія свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Згідно попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, загальна сума витрат на професійну правничу допомогу становить 25000,00 грн. 17.05.2024 року позивачка та адвокат Гончаров М.С. підписали додаткову угоду до договору про надання професійної правничої допомоги від 17.05.2024 року, згідно якої сторони погодили розмір гонорару адвоката в сумі 25000,00 грн. 23.06.2024 року позивачка та адвокат Гончаров М.С. підписали акт №1 приймання-передачі наданих послуг до Договору про надання професійної правничої допомоги від 17.05.2024 року на суму 25000,00 грн. Згідно інформаційного повідомлення про зарахування коштів від 24.05.2024 року, позивачка сплатила за надання правової допомоги 12495,00 грн. Ураховуючи положення ст. 141 ЦПК України, пропорційно до частини задоволених позовних вимог, витрати на професійну правничу допомогу дорівнюють 19750,00 грн. Разом з цим, ураховуючи наявні заперечення сторони відповідача щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу, суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення витрат позивача на професійну правничу допомогу до 5000,00 грн. ураховуючи принципи розумності, співмірності, справедливості та з огляду на наступне. Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19). У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Такий критерій, як обґрунтованість та пропорційність (співмірність) розміру витрат на оплату послуг адвоката до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес, суд має враховувати як відповідно до пункту 4 частини третьої статті 137 ЦПК України (у разі недотримання - суд за клопотанням іншої сторони зменшує розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу), так і відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 цього Кодексу (у разі недотримання - суд за клопотанням сторони або з власної ініціативи відмовляє у відшкодуванні витрат повністю або частково при здійсненні розподілу). Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. При цьому для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, зокрема у рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму. Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Під час вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд у кожному конкретному випадку виходить із фактичних обставин окремо взятої справи, її доказової бази, ураховує складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. Без дотримання зазначених вимог рішення суду не може вважатися законним і справедливим. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial