Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, у якому з урахуванням уточнень до позовної заяви просила: визнати за [PERSON] право власності на частини двокімнатної квартири загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію замість її частки у праві спільної сумісної власності, у розмірі вартості відчуженого майна, а саме транспортного засобу «Renault Kangoo», Vin: [NUMBER] , 2014 року випуску, об`єм двигуна 1461 см.куб. на загальну суму 184567,50 грн., вирішити питання судових витрат. В обґрунтування позову позивач зазначає, що вона з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі в період з 12.11.2005 року по 20.05.2023 року під час якого було придбано спільне сумісне майно, а саме двокімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також транспортний засіб «Renault Kangoo», Vin: [NUMBER] , 2014 року випуску, об`єм двигуна 1461 см.куб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2023 року у справі №755/13081/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування жодних сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет та бажають поділити майно набуте ними під час шлюбу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2023 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 122, том 2). 06.02.2024 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній заперечував проти вимог позивача, зазначаючи, що транспортний засіб, який просить поділити позивач ніколи не був спільною сумісною власністю подружжя, а був лише формально зареєстрований на відповідача, відтак підстав для його поділу на думку відповідача немає. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.09.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 28, том 3). У судовому засіданні представник позивача - адвокат Кравець Д.М. позов підтримав з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог (а.с. 5-7, том 3). Представник відповідача - адвокат Вітер В.М. у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог позивача в частині стягнення компенсації частини транспортного засобу, зазначивши, що кошти від продажу даного транспортного засобу позивачка отримала від відповідача під час перебування сторін у шлюбі, відтак на думку представника відповідача наразі відсутні підстави для задоволення позову у цій частині. Суд, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення справи з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що позивачка з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі в період з 12.11.2005 року по 20.05.2023 року під час якого було придбано спільне сумісне майно, а саме: двокімнатна квартира загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також транспортний засіб «Renault Kangoo», Vin: [NUMBER] , 2014 року випуску, об`єм двигуна 1461 см.куб. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 20.04.2023 року у справі №755/13081/22 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Шлюбні стосунки між подружжям припинили своє існування жодних сімейних відносин не підтримують, спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет та бажають поділити майно набуте ними під час шлюбу. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, ч. 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження N 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження N 61-8518св18). Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Судом встановлено, що під час перебування у шлюбі сторонами 30.10.2012 року було придбано двокімнатну квартиру загальною площею 44,2 кв.м., житловою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15-19, том 1). Водночас під час судового розгляду даної справи було встановлено, що відповідач без згоди позивача 07.10.2022 року відчужив спірний автомобіль на користь третьої особи та в подальшому на власний розсуд розпорядився отриманими від продажу грошовими коштами без згоди і урахування інтересів позивача, у зв`язку з чим способом захисту порушених прав позивача є стягнення з відповідача грошової компенсації половини вартості автомобіля на момент розгляду справи, що не суперечить вимогам частин 2, 4 статті 71 СК України (а.с. 133-134, том 2). Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 21.03.2018 року (справа № 726/2165/15-ц) та постанові Верховного суду від 03.05.2018 року (справа № 755/20923/14-ц). На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, розглянувши справу в заявлених межах, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved