Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

04 вересня 2024 року ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» направило до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідача [PERSON] стягнення інфляційних втрат трьох відсотків річних, який надійшов до суду 20 вересня 2024 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2024 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 жовтня 2024 року було постановлено ухвалу про розгляд справи в заочному порядку. Позивач у своєму позові та додаткових поясненнях посилався на те, що 25 грудня 2007 року між ПАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого позикодавець надав відповідачеві кредитні кошти у розмірі 22\~569,36 доларів США строком до 10 грудня 2027 року, а відповідач зобов`язався повернути їх та сплатити відсотки за користування кредитом. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 21 жовтня 2013 року у розмірі 43\~409,08 доларів США, що еквівалентно 346 968 грн. 78 коп. Проте, боржник жодних дій, спрямованих на сплату заборгованості не вчинив. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року було замінено стягувача за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року було видано дублікат виконавчого листа по справі за позовом ПАТ «КБ «Надра» до [PERSON] про стягнення з останнього на користь позивача заборгованості за кредитним договором у розмірі 346 968 грн. 78 коп. Оскільки рішення відповідачем не виконано, борг не повернуто, проценти не сплачені, позивач у своєму позові просив суд стягнути з [PERSON] на свою користь три відсотки річних за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року у розмірі 50 163 грн. 12 коп. та інфляційні втрати у розмірі 163\~657 грн. 70 коп., що разом становить 213\~820 грн. 83 коп. Представник позивача у своїй заяві до суду просила справу розглянути за її відсутності, ухваливши заочне рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та дату судового засідання повідомлялися в порядку, передбаченому ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відзив на позов не надали. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідачів. Будь-які заяви чи клопотання від відповідачів до суду не надходили. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що задоволенню не підлягають за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору позики від 25 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 8/2007/840-К/1832-Н, відповідно до умов якого банк надав позичальникові кредит у розмірі 22\~569,36 доларів США строком до 10 грудня 2027 року, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,89 % річних та комісію (а.с. 5-7). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська № 205/9910/13-ц від 20 лютого 2014 року з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» було стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 21 жовтня 2013 року у розмірі 43\~409,08 доларів США, що еквівалентно 346 968 грн. 78 коп. (а.с. 10-11). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 червня 2021 року було замінено стягувача за рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] заборгованості з ПАТ «КБ «Надра» на ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» (а.с. 12). Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 29 червня 2023 року видано дублікат виконавчого листа № 205/9910/13-ц (2/205/327/14) виданого Ленінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованості за кредитним договором № 8/2007/840-К/1832-Н від 25 грудня 2007 року у сумі у розмірі 346\~968 грн. 78 коп. (а.с. 13-14). Відповідач свої зобов`язання за договором не виконав, борг не повернув. На підставі ст.\~1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст.\~1047\~ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Статтею 1050\~ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у даній справі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України. Відповідно до розрахунків позивача три відсотки річних за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року складає 50\~163 грн. 13 коп., інфляційні втрати за період з 01 травня 2017 року по 23 лютого 2022 року становлять 163\~657 грн. 70 коп., що разом становить 213\~820 грн. 83 коп. (а.с. 8-9). У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 1 Декрету № 15-93 визначено, що терміни, які використовуються в цьому Декреті, мають таке значення: «валютні цінності»: валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України; іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України. Для цілей цього Декрету надалі під термінами: «валюта України» розуміється як власне валюта України, так і платіжні документи та інші цінні папери, виражені у валюті України; «іноземна валюта» розуміється як власне іноземна валюта, так і банківські метали, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті або банківських металах. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому\~як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Судовим рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є позивач, було стягнуто заборгованість у валюті, визначеній кредитним договором № 8/2007/840-К/1832-Н від 25 грудня 2007 року, - доларах США. У резолютивній частині вказаного судового рішення зазначено, що заборгованість складається з: заборгованості по кредиту в розмірі 22\~313,56 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 178\~352 грн. 29 коп.; заборгованості по відсоткам у розмірі 16\~445,33 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 131\~447 грн. 52 коп.; заборгованості по пені у розмірі 239,02 долари США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 1\~910 грн. 49 коп., заборгованості по пені за прострочення сплати відсотків у розмірі 2\~154,23 долари США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 17\~218 грн. 76 коп.; заборгованості по штрафам у розмірі 2\~256,94 доларів США, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ складає 18\~039 грн. 69 коп. Тобто, валютою спірного договору є долари США, а разом розмір заборгованості за зобов`язанням становить 43\~409,08 долари США, хоча і визначено його гривневий еквівалент. Вказана правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц провадження № 14-465цс18. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 вказала, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Крім цього, вимоги про стягнення інфляційних втрат в розмірі 163\~657 грн. 70 коп. задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми ч. 2 ст.\~625\~ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені ч. 2 ст.\~625\~ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої\~Палати Верховного\~Суду від\~07\~липня 2020\~року у\~справі №\~296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19). З огляду на вищевикладене, позовні вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних задоволенню не підлягають, тому у їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з приписами п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові покладаються на позивача. За таких обставин, понесені позивачем витрати на сплату судового збору, а також витрати на професійну правничу допомогу слід віднести за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed