Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У травні 2024 року представник позивача звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з вказаним позовом. Звернення до суду мотивовано тим, що 06 жовтня 2022 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами був розірваний. Позивач зазначає, що спільна дочка залишилась проживати з ним. Для позивача донька - велика радість у житті, весь свій вільний час позивач проводить з донькою, позивач та дитина завжди зайняті різноманітною активною діяльністю. За її фізичний та духовний розвиток відповідальність несе виключно позивач. Позивач є фізичною особою - підприємцем має постійний дохід. З урахуванням наведеного, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , [INFO] (РНОКПП [NUMBER] ). Ухвалою суду від 18.06.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 19.07.2024 року до суду надійшла заява відповідача про визнання позову. Ухвалою суду від 13.08.2024 року витребувано від органу опіки та піклування виконавчого комітету Броварської міської ради Броварського району Київської області висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з її батьком [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 3 ст. 206 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В судовому засіданні представник позивача та позивач позов підтримали та просили задовольнити, а також долучили до матеріалів справи висновок органу опіки та піклування. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце розгляду справи належним чином. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку та встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, що сторони з 23.03.2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який станом на день розгляду цієї справи між ними розірвано на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 06.10.2022 року справа №361/2976/22. [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією Свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що починаючи з жовтня 2022 року та по теперішній час дитина проживає разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Так, [PERSON] є фізичною особою-підприємцем згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.05.2024. Згідно з відомостями з державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору від 15.05.2024, сума доходу [PERSON] за період із І кварталу 2023 року по IV квартал 2023 року становила 329 618, 97 грн. Відповідно до копії довідки № 01-21/97 від 16.05.2024 р. дитина навчається в 6-А класі спеціалізованої школи № 61 Шевченківського району м.Києва. Згідно виданої характеристики спеціалізованої школи № 61 Шевченківського району м.Києва позивач відповідально ставиться до навчання і виховання доньки, створює для доньки всі умови для навчання та відпочинку, розвиває її. Співпрацює із школою де вчиться дитини, підтримує постійний зв?язок із класним керівником. Відповідно до консультативного висновку лікаря-педіатра та довідки від 17 травня 2024 р. дитина повністю здорова. Мати дитини [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Зі змісту висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини вбачається, що Орган опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області вважає за доцільним визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком, [PERSON] . При цьому, у вказаному висновку зазначено про те, що [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання доньки [PERSON] з батьком, оскільки хоче, щоб «вона жила в набагато кращих умовах», ніж матір, у сторін відсутній спір щодо утримання доньки та щодо участі матері у вихованні дитини. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 ст. 157 цього Кодексу. Згідно із статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України). Відповідно до частини другої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, аналіз вищезазначених правових норм свідчить про те, що зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір. Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23. В свою чергу, в результаті розгляду даної справи судом встановлено, що батьки малолітньої дитини ще у 2022 році дійшли згоди, що спільна донька буде проживати з батьком, оскільки сторонами не оспорюється та обставина, що дитина з жовтня 2022 року проживала та станом на день розгляду даної справи продовжує проживати з позивачем, який належним чином піклується про фізичний та духовний розвиток дитини та забезпечує її найкращі інтереси. При цьому, відповідач не вимагає зміни місця проживання дитини, визнає позов, що беззаперечно свідчить про те, що спір між батьками малолітньої дитини щодо визначення місця проживання дитини відсутній, що, в свою чергу, виключає наявність підстав для суду визначати місце проживання малолітньої дитини, оскільки це буде суперечити як нормам ч. 1 ст. 161 СК України, так засадам цивільного судочинства, оскільки до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються, а вчинення з боку відповідача відповідних дій по відношенню до позивача в частині визначення місця проживання дитини судом не встановлено. Більш того, з висновку Органу опіки та піклування Броварської міської ради Броварського району Київської області вбачається, що ні мати, ні сама дитина не бажають змінювати місце проживання дитини, мати підтвердила, що у неї відсутній спір з [PERSON] щодо проживання доньки. З висновку також вбачається, що Органом опіки та піклування з`ясовувалось питання про те, навіщо батьку визначати місце проживання дитини разом із ним у судовому порядку, якщо між між ним та матір`ю дитини відсутній спір щодо цього питання, на що батько пояснив, що не завжди їх погляди на навчання та виховання доньки співпадають, особливо щодо її відпочинку за кордоном, а тому, щоб не шукати матір з метою отримання дозволу на виїзд дитини замежі України та самостійно вирішувати ці питання, йому потрібне дане рішення суду. У судовому засіданні позивач пояснив, що необхідність звернення до суду з даним позовом обумовлена тим, що батько бажає, щоб через 2 роки донька переїхала проживати та навчатись за кордон, а тому наявність судового рішення про визначення місця проживання дитини з ним допоможе йому вирішувати вказане питання самостійно. Суд не вважає зазначені обгрунтування такими, що свідчать про наявність спору між сторонами щодо визначення місця проживання дитини станом на день вирішення справи, та при цьому враховує норми ч. 3 ст. 160 Сімейного кодексу України. Також, суд зауважує, що нормами чинного законодавтва України не передбачено можливості захисту прав "на майбутнє", тобто прав, які можливо будуть порушені у майбутньому, в той час, як матеріали справи не містять доказів наявності будь - яких спірних правовідносин, які б могли бути урегульовані судом шляхом визначення місця проживання дитини з батьком. Отже, суд констатує, що спір між сторонами про визначення місця проживання дитини відсутній, як і відсутні порушені права позивача, які б підлягали судовому захисту. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Верховний Суд у постанові від 02 червня 2022 року у справі № 602/1455/20 вказав, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Отже, з урахуванням викладених у позові підстав звернення до суду, дослідженних судом доказів, які містять в матеріалах справи, встановлених обставин, суд констатує, що на теперішній час між сторонами відсутній спір щодо місця проживання дитини, фактично цей позов був ініційований батьком дитини, з яким дитина проживає тривалий час за відсутності будь-яких заперечень та перешкод з боку матері дитини, що як наслідок унеможливлює задоволення судом позовних вимог навіть з урахуванням визнання відповідачем позову, оскільки права позивача відповідачем не порушені та відсутні законні підстави для визначення судовим рішенням місця проживання дитини у відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed