Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення. В обґрунтування позову зазначив, що 29.06.2021 він на підставі договору дарування набув у власність 5/6 часток квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Згідно з відомостями, наданими Департаментом надання адміністративних послуг станом на 22.06.2021 в указаній квартирі місце проживання будь-яких осіб не зареєстровано. Указує, що після спроби потрапити у належну йому квартиру у червні 2021 року він виявив, що у квартирі проживають відповідачі, які не мають жодних документів, які б підтверджували наявність правових підстав для проживання в ній, у зв`язку з чим він у травні 2021 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення, проте, [PERSON] надала докази, що вона є власником 1/6 частки указаної квартири, тому позов за заявою позивача було залишено без розгляду. При цьому, набувши право власності на 1/6 частку квартири, відповідачка продовжує обмежувати його у праві користування майном та у січні 2022 року без погодження з ним змінила замки у дверях, обґрунтувавши такі дії тим, що без неї він у квартиру потрапляти не буде, а після потрапляння у квартиру він встановив, що відповідачі продовжують займати усі житлові кімнати у ній. Указує, що у зв`язку з тим, що відповідачі перешкоджали йому потрапити до квартири він звернувся до Національної поліції України із заявою, проте, листом від 13.07.2021 № 60.2/7227 та від 23.10.2021 № 60.2/11796 йому було повідомлено, що відносини які склалися між ним та [PERSON] не належать до компетенції Національної поліції України та рекомендовано звернутися до суду. На даний час у спірній квартирі проживають відповідачі. Зазначає, що відповідачі, зайнявши усі приміщення у квартирі та не допускаючи його до вселення, обмежують його права як власника майна. На підставі наведеного, просить суд зобов`язати [PERSON] та [PERSON] не чинити йому перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] та [PERSON] звільнити від своїх речей житлові кімнати площею 23,1 кв.м. та 20,0 кв.м., зазначені під № 1 та № 2 у технічному паспорті № 1352/113, який складено ГЦ «Полис» та забезпечити [PERSON] безперешкодний постійний доступ у ці кімнати, а також вселити [PERSON] у квартиру за адресою: [ADDRESS] . У судових засіданнях у справі представник позивача - адвокат Грігорова Г. Л. позов просила задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судових засіданнях проти задоволення позову заперечували, зазначали, що [PERSON] є власником 1/6 частки спірної квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті її матері, [PERSON] є сином [PERSON] , вони проживають в указаній квартирі протягом тривалого часу, при цьому указували, що позивача вони не знають, разом з тим зазначали, що перешкод йому у вселенні до квартири вони не чинять та не заперечують проти його вселення, при цьому указували, що їм також повинно бути забезпечено право на житло відповідно до частки у праві спільної часткової власності на квартиру. Заслухавши пояснення сторін, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке [PERSON] є власником 5/6 часток квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О. І. від 29.06.2021 та зареєстрованого в реєстрі за № 569, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 263710145 від 30.06.2021. [PERSON] є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І. М. 23.11.2021, зареєстрованого в реєстрі за № 2995. У спірній квартирі проживають [PERSON] та її син [PERSON] , що не заперечувалося сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Cтаття 13 ЦПК України визначає принцип диспозитивності цивільного судочинства та встановлює, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначається у статті 16 ЦК України. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Верховний Суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, має навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо позовних вимог позивача про зобов`язання відповідачів не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою та вселення позивача до неї, суд зазначає таке. Правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, право на позов у особи виникає після порушення відповідачами його права та захисту підлягає порушене право. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Вирішуючи справу в цій частині позовних вимог суд ураховує, що позивачем не надано належних, допустимих і достовірних доказів у обсязі, достатньому щоб зробити висновок про те, що відповідачі чинять позивачу перешкоди в його вселенні до житлового приміщення. При цьому посилання позивача на його звернення до поліції 30.06.2021 та 26.09.2021 не свідчать та не підтверджують з достовірністю чинення йому відповідачами перешкод у вселенні до житла. Так, як слідує з відповідей Одеського районного управління поліції № 1 Відділу поліції № 2 ГУНП в Одеській області № 60.2/7227 від 13.07.2021 та № 60.2/11798 від 23.11.2021 звернення [PERSON] від 30.06.2021 та від 26.09.2021 розглянуті та під час перевірки матеріалів, указаних в заявах встановлено, що відносини, що виникли між останнім та [PERSON] не належать до компетенції Національної поліції України. Між тим, зі змісту указаних відповідей неможливо встановити з якими саме заявами звертався [PERSON] до поліції 30.06.2021 та 26.09.2021, позивачем до матеріалів справи копій таких заяв не надано. Також не підтверджує чинення відповідачами позивачу перешкод у вселенні до житла і показання свідка [PERSON] . Так,\~допитана у\~судовому засіданні\~свідок [PERSON] ,\~яка є\~знайомою [PERSON] ,\~пояснила,\~що останній\~їй розповів,\~що йому\~подарували частку\~квартири по\~ [ADDRESS] та\~запропонував їй\~її показати.\~Вони разом\~пішли у\~вказану квартиру,\~ [PERSON] \~піднявся у\~квартиру,\~яка знаходиться\~на 2\~поверсі будинку,\~а вона\~залишилася його\~чекати біля\~під`їзду та\~чула,\~що почалася\~сварка,\~через декілька\~хвилин позивач повернувся та повідомив, що його до квартири не впускають. Потім на балкон вийшла жінка та почала кричати, що це її житло і вона його у квартиру не впустить. Через деякий час свідок разом з [PERSON] знову приходили до квартири, свідок чекала його біля будинку, але його також не впустили. Такі показання свідка не підтверджують обставин, на які посилається позивач, з показань свідка слідує, що вона безпосередньо не спостерігала спілкування позивача з відповідачкою, при цьому свідок знаходилася біля будинку, та відповідно, не могла чути спілкування позивача та бачити особу/осіб, з якою/якими він спілкувався, ураховуючи, що квартира знаходиться на другому поверсі будинку. При цьому про те, що його не впускають до квартири їй розповів сам позивач. Інших доказів, які б підтверджували чинення відповідачами позивачу перешкод у праві користування майном та його вселенні матеріали справи не містять. Разом з тим, у судовому засіданні відповідачі заперечували чинення ними перешкод позивачу у доступі до житла та у вселенні до нього, зазначили, що вони не заперечують проти його вселення, при цьому указували, що їм також повинно бути забезпечено право на житло відповідно до частки у праві спільної часткової власності на квартиру. Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідачів звільнити від своїх речей житлові кімнати площею 23,1 кв. м. та 20, 0 кв. м, зазначені під № 1 та № 2 у технічному паспорті № 1352/113, складеному ГЦ «Полис» та забезпечити позивачу безперешкодний постійний доступ у ці кімнати, суд зазначає таке. Як слідує з матеріалів справи, [PERSON] є власником 5/6 часток квартири [ADDRESS] . Власником 1/6 частки указаної квартири є [PERSON] . Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Отже, у разі відсутності згоди у визначенні порядку користування квартирою між співвласниками, особа має право звернутись із позовом до інших співвласників про визначення порядку користування квартирою, або ж вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Порядок користування майном, що перебуває у спільній сумісній чи частковій власності також регулюється договором, укладеним співвласниками такого майна. Як слідує з матеріалів справи, порядок користування квартирою сторонами не визначений. До суду з такими вимогами сторони не звертались. Докази зворотного в матеріалах справи відсутні. Отже,\~як слідує\~з пояснень сторін, між позивачем та іншим співвласником квартири виникло питання щодо порядку користування спільним майном, однак таке питання підлягає вирішенню шляхом встановлення порядку користування майном, що перебуває у спільній частковій власності, за відповідним позовом, у разі, якщо між співвласниками не досягнуто щодо цього згоди, та не може бути вирішено в обраний позивачем спосіб, а саме у спосіб зобов`язання відповідачів звільнити від речей певні, визначені ним кімнати та забезпечити позивачу безперешкодний доступ до них. Встановлення порядку користування спільним майном в інший спосіб, ніж той, що передбачений законодавством для вирішення цього питання, в тому числі в рамках розгляду справи про усунення перешкод у праві користування майном та вселення, буде суперечити вимогам чинного законодавства. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, враховуючи вимоги позивача, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed