Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

21 травня 2024 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі відповідач), третя особа: Служба у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради в якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позову вказує, що [PERSON] є його мамою. З початку введення в Україні воєнного стану, а саме з 05 березня 2022 року їхнє село - Старомлинівка, яке знаходиться у Волноваському районі Донецької області стало тимчасово окупованою територією України. Його родина вимушена була покинути свою домівку та виїхати на безпечну для життя територію. Вони прийняли рішення про те, що позивач з мамою переїдуть на тимчасове проживання до тітки його батька в Республіку Італію. 08 березня 2022 року вони перетнули кордон України. Після їхнього виїзду за кордон батько позивача в липні 2022 року обрав остаточним місцем свого проживання м. Рівне, після чого ним було отримано статус внутрішньо переміщеної особи. Перебуваючи в Республіці Італії, відносини між позивачем та його мамою (відповідачкою) зіпсувались внаслідок її зловживання алкоголем. Це стало головною причиною повернення позивача до України. Після чого, позивач постійно перебуває у пригніченому настрої, має почуття тривоги та напруженості, в нього погіршився сон. В квітні 2023 року позивач повернувся в Україну і переїхав до батька у м. Рівне, де 26 квітня 2023 року отримав статус внутрішньо переміщеної особи. Відповідачка [PERSON] приїжджала до України в серпні 2023 року, однак побачитись з позивачем не виявила бажання і, в подальшому, виїхала за кордон, оскільки вона повертатись на Батьківщину не планує. На думку позивача наведене свідчить про самоусунення [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини, оскільки вона протягом тривалого періоду часу не спілкується з позивачем, не займається його розвитком, не цікавиться життям, не надає будь-якої матеріальної допомоги. Незважаючи на те, що позивачу 17 лютого 2024 року виповнилось 17 років, він все ж лишається дитиною, потребує любові та підтримки як матері так і батька. Вказує, що його повністю утримує батько, допомагає йому як морально так і матеріально. Він створив всі умови для його повного і всебічного розвитку, на даний момент вони зареєстровані за однією адресою: [ADDRESS] , у них в квартирі чисто, наявна сучасна побутова техніка, меблі, позивач забезпечений усім необхідним, створені умови для його комфортного проживання. Оскільки відповідачка фактично не виконує батьківські обов`язки, більше року не бере участі у вихованні дитини, не піклується про нього, його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує матеріально, з метою забезпечення його прав звертається до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його законний представник [PERSON] підтримали позов в повному обсязі та просили його задовольнити. Вказали, що в березні 2022 року позивач [PERSON] з відповідачкою [PERSON] виїхали за кордон в Республіку Італія, де проживали разом до квітня 2023 року. Оскільки стосунки між позивачем та відповідачкою зіпсувались, в квітні 2023, [PERSON] повернувся в Україну до батька у м.Рівне. Позивач вказує, що мама не займається його розвитком, не піклується про нього, не надає матеріальної допомоги. Всім необхідним його забезпечує батько. Крім того позивач зазначив, що в серпні 2024 р. мама приїжджала в Україну, вона зустрілась з ним та обіцяла змінити своє ставлення, однак цього не відбулося. Відповідач в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином повідомлялася про час, дату і місце проведення судових засідань, про причини неявки відповідач суд не повідомила, відзив не подала. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служби у справах дітей виконавчого комітету Рівненської міської ради [PERSON] в судове засідання не з`явилася, 10.09.2024 року подала до суду заяву в якій підтримали наданий до суду висновок від 30.05.2024 року № 08-01-779/24, просила позов задовольнити в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, виданого Старомлинівською сільською радою Великоновосільківського району Донецької області 26 лютого 2007 року, актовий запис № 5. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 03 квітня 2024 року розірвано. Згідно довідки переселенця №5612-7501055283 фактичним місцем проживання/перебування [PERSON] (батька позивача) є [ADDRESS] . Згідно довідки переселенця №5612-5003067377 фактичним місцем проживання/перебування [PERSON] (позивача) є [ADDRESS] . Згідно довідки КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги «Центральний» Рівненської міської ради [PERSON] , [INFO] має загальну слабкість/втому, пригнічений настрій, гостру реакцію на стрес, відчуття тривоги/нервування/напруженості, головний біль, порушення сну. Діагноз основний: неврологічне захворювання, інші. Згідно акту обстеження умов проживання від 23 січня 2024 року за адресою [ADDRESS] встановлено, що житло розміщене на 2 поверсі 4 поверхового будинку, складається з 2 кімнат: 2 житлові кімната, кухня-студія, коридор. Квартира мебльована, наявна побутова техніка. Помешкання з усіма комунальними зручностями. За місцем проживання дитини забезпечено усім необхідним. Допитаний в судовому засіданні як свідок [PERSON] суду показав, що він є батьком позивача [PERSON] . В березні 2022 року його син [PERSON] з відповідачкою [PERSON] виїхали за кордон в Республіку Італія. Вказує, що відповідачка зловживала спиртними напоями, та стосунки між сином та відповідачкою зіпсувались. В квітні 2023 син повернувся в Україну до нього у м.Рівне. З матір`ю син не спілкується, вона не займається його розвитком, не піклується про нього, не надає матеріальної допомоги. Всім необхідним сина забезпечує він [PERSON] . Також свідок повідомив, що він особисто звертався до суду в 2024 році з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовноїх сина [PERSON] , однак йому було відмовлено в задоволені позову. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Частиною четвертою статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Відповідно до частини п`ятої статті 19 СК України орган опіки і піклування подає до суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради №08-01-779/24 від 30.05.2024 року питання про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Рівненської міської ради 29 травня 2024 року. Комісія з питань захисту прав дитини, розглянувши матеріали справи, прийняла рішення про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав стосовно сина [PERSON] , а відтак орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав стосовної сина [PERSON] , [INFO] . В пояснення наданих Службі у справах дітей від 15.09.2024 року [PERSON] вказав, що з травня 2024 року суттєвих змін в спілкуванні з мамою не відбулося. З нею він не спілкується, допомоги від неї не отримує, та в Україну мама не приїжджає, тому він наполягає на позбавленні її батьківських прав. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що держави учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року) свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і тоді інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Факт заперечення відповідачем проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. У своїй практиці, зокрема у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини наголосив, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Тобто, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Як встановлено в судовому засіданні в березні 2022 року неповнолітній [PERSON] виїхав з мамою до Італії і до квітня 2023 року проживав з нею, що не заперечувалося позивачем та його батьком, а повернення неповнолітнього в Україну до батька не свідчить про те, що відповідачка не бажає приймати участь у вихованні дитини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Доводи позивача про те, що відповідачка не піклується про нього, участі у його вихованні не бере, не цікавиться його життям, ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не можуть бути достатніми підставами для позбавлення відповідачки батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, є крайнім заходом впливу. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Як визначено в статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивач не довів та не надав суду доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків. Також матеріали справи не містять доказів вчинення протиправних дій відповідачкою, які б свідчили про негативний вплив на дитину. За таких обставин, суд не вбачає підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав відносно [PERSON] , оскільки суду не надано доказів та судом не встановлено виключних та надзвичайних обставин, які б свідчили про недобросовісність матері та її умисне ухилення від виконання батьківських обов`язків, а відтак позовна заява не підлягає до задоволення за недоведеністю позовних вимог. Однак, враховуючи, що відповідачка недостатньо приділяє уваги дитині, суд вважає за необхідне попередити відповідачку [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання сина [PERSON] та покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради контроль за виконанням відповідачкою батьківських обов`язків. У випадку, якщо відповідачка в подальшому буде ухилятись від виховання дитини, позивач може порушити питання про позбавлення відповідачки батьківських прав, як крайнього заходу. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід залишити за позивачем. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed