Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач через свого представника звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що з 12 травня 2011 року по 24 лютого 2014 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення суду від 16 лютого 2014 року з [PERSON] на її користь стягуються аліменти на утримання сина в розмірі частки від усіх видів доходів. Станом на сьогоднішній день витрати на утримання дитини зросли, відповідач не бажає надавати матеріальну допомогу у більшому розмірі. Крім того, вихованням дитини займається виключно позивач. Відповідач не спілкується із сином, не виконує своїх батьківських обов`язків. На підставі наведеного, позивач просить суд, позбавити [PERSON] батьківських прав щодо [PERSON] , [INFO] , та збільшити розмір аліментів на утримання дитини до 1/3 частини всіх видів заробітку відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Представник позивача до початку судового засідання подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просив задовольнити вимоги та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не повторно з`явився з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи. Представник Органу опіки та піклування Ковельської міської ради в письмовій заяві просила здійснювати розгляд справи без її участі, при вирішенні справи поклалась на думку суду. Представник Органу опіки та піклування Луцької міської ради подав на адресу суду заяву про розгляду справи без його участі, не заперечував щодо задоволення позову. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.18). Із висновку Служби у справах дітей Луцької міської ради № 211 від 01.08.2024 року, вбачається, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина. Після розірвання шлюбу з [PERSON] не спілкується з [PERSON], не виявляє батьківських почуттів, не допомагає матеріально. Під час засідання комісії [PERSON] повідомила органу опіки, що [PERSON] під час подружнього життя вживав наркотики, неодноразово проходив лікування. Життям сина він не цікавиться. З даних ЄДРСР також вбачається, що згідно вироку Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 04.03.2013 року відповідач був визнаний винним у вчиненні злочинів передбачених ч. 2 ст. 307 та ч.2 ст. 309 КК України (щодо незаконного виробництва, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів). Постановою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 16.03.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 44 КУпАП (незаконне зберігання наркотичних засобів в невеликих дозах). Відповідно до даних КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцьк» Волинської обласної ради від 20.09.2024 року [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у Центрі терапії залежностей в періоди з 11.04.2012 року по 19.04.2012 року, з 16.11.2012 року по 20.11.2012 року, з 25.03.2013 року по 02.04.2013 року з діагнозом «Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання опіноїдів. Синдром залежності». Згідно з інформації Луцького ліцею №26 в якому навчається [PERSON], його батько [PERSON] із закладом не контактував, батьківські збори не відвідував. Наведені обставини свідчать про те, що відповідач свідомо ухиляється від виховання [PERSON] , не забезпечує належного утримання, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Пленум Верховного Суду України в п.п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 ( v0020700-08 ) від 19.12.2008 року ) роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. За приписами ч. 1 ст. 76, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідач жодних доказів на спростування доводів позивача не надав та у судове засідання для розгляду справи по суті не з`явився, що, на думку суду, свідчить про його байдуже ставлення до сина. Враховуючи викладене, позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав є підставними та підлягають до задоволення. Щодо вимоги про збільшення розміру аліментів та їх стягнення, суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 06 лютого 2014 року з відповідача в користь позивача стягуються аліменти на утримання сина у розмірі частки від усіх видів його доходів щомісячно, починаючи з 10 січня 2014 року (а.с.16). Згідно зі ст. 180, 181 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 193 СК України якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнені з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України. З ч. 3 ст. 180 СК України вбачається, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджується у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників з ким проживає дитина. Частиною 2 ст. 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2024 рік» встановлено, що з 1 січня 2024 року прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить 2563 гривні, дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Відповідно до ст. 192 Сімейного кодексу України розмір аліментів, визначений за рішенням суду може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Аналіз вищевказаних норм законодавства свідчить про те, що за позовом одержувача аліментів суд може збільшити їх розмір лише за наявності поважних причин, а саме: зміни його матеріального чи сімейного стану; погіршення його здоров`я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Даний перелік обставин, які можуть слугувати підставою для зменшення розміру аліментів є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Обов`язок доказування наявності наведених обставин покладається на позивача. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Суд вважає доведеним, що у зв`язку з збільшенням потреб та розвитку дитини, підвищенням рівня прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, матеріальний стан позивача погіршився. Дитина має потребу в соціальному розвитку та навчанні, а також у профілактичних заходах покращення стану здоров`я, на що необхідні матеріальні витрати, якими позивач не може забезпечити сина в повній мірі. З огляду на вказане, розмір аліментів, що стягуються з відповідача, не відповідає звичайним потребам дитини, а тому позовні вимоги щодо збільшення розміру аліментів є обґрунтованими. Відповідач є працездатним, інших утриманців не має. Доказів зворотного суду не надано. Відтак, враховуючи розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, матеріальне становище сторін, особу відповідача, як платника аліментів, приймаючи до уваги, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, те, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у формі за вибором того з батьків, разом з яким проживає дитина, суд дійшов висновку наявність підстав для задоволення позову. Визначений розмір аліментів, на думку суду, є достатнім та справедливим. При цьому, аліменти у зміненому розмірі стягуються з дня набрання чинності рішенням суду. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі по 1211,20 грн. на користь позивача (за вимогу про позбавлення батьківських прав) та на користь держави (за вимогу про збільшення розміру аліментів).

Outcome: approved