Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Представник ТОВ «ФК «ЄАПБ» - Кудіна А.В. звернулася до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача на користь ТОВ «ФК «ЄАПБ» заборгованість за Кредитним договором № 07027-01/2022 у розмірі 32400,00 грн та судовий збір у розмірі 3028,00 грн. Заявлені вимоги мотивує тим, що 09.01.2022 між Товариством з\~обмеженою відповідальністю\~«Фінансова компанія\~«ІНВЕСТРУМ»(далі ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ») та [PERSON] було укладено кредитний договір № 07027-01/2022. 31.01.2023 між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та ТОВ «ФК «ЄАПБ» укладено договір факторингу № 31012023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ЦФР» права вимоги до боржників вказаними у реєстрі боржників. Відповідно до Реєстру боржників до договору факторингу № 31012023 від 31.01.2023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 32400 грн, з яких: 12000 грн\~ сума заборгованості за основною сумою боргу; 20400 грн сума заборгованості за відсотками. Посилаючись на те, що [PERSON] має непогашену заборгованість перед ТОВ «ФК «ЄАПБ» за кредитним договором № 07027-01/2022, представник позивача просив суд, стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за кредитним договором № 07027-01/2022\~в розмірі 32400,00 грн. Ухвалою суду від 23.08.2024 позов ТОВ «ФК «ЄАПБ» прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 17.09.2024 від представника відповідача адвоката Цапенко О.М. до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому просить суд у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЄАПБ» відмовити в повному обсязі. Зазначає, що докази, долучені до позовної заяви, не містять доказів реальності існування прав вимоги за кредитними договорами в первісних кредиторів, а тому твердження позивача про наявність у нього права вимоги не відповідають дійсності. Крім того позивачем не надано жодних доказів того, що ТОВ «ФК «Інвеструм» уклало та перераховувало кошти в сумі 12 000 грн на картковий рахунок відповідача, також не обґрунтовані порядок та підстави нарахування заборгованості, не вказано, за який період та у якому порядку нараховані відсотки, обґрунтований розрахунок відсотків до позову взагалі не долучено. Крім того, до позовної заяви не долучено докази, які б підтверджували письмову згоду відповідача, в якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, на використання факсимільного відтворення підпису, відповідно до вимог ч. 3. ст. 207 ЦК України. Серед іншого, відповідач також не визнає факту заповнення формуляру заяви або іншої форми про прийняття пропозиції в електронній формі, отримання одноразового ідентифікатора, а також вчинення інших дій, які можна розцінювати як прийняття пропозиції укласти електронний договір. Окрім того, доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості є необґрунтованим, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Відповідач, звертає увагу на те, що право нараховувати відсотки за користування кредитом припинилося у ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» зі спливом строку дії договору 06.02.2022, тому починаючи із зазначених дат, товариство не мало право нараховувати проценти за користування кредитом. Проте, ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» нарахувало проценти за позикою в значно більшому розмірі та відступило право вимоги процентів у таких розмірах позивачу. Зазначила, що [PERSON] з лютого 2022 призваний до Збройних Сил України на підставі Указу Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 № 65/2022. Відтак, щодо сплати відсотків необхідно застосувати положення п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (військовослужбовці, які мають кредитні зобов`язання перед банком, мають право на звільнення від сплати відсотків за користування кредитом). 23.09.2024\~року до\~суду надійшла\~відповідь на\~відзив,\~у якій\~представник позивача\~просить суд\~задовольнити позов\~у повному\~обсязі.\~Зазначає,\~що договір\~укладений в\~електронній формі.\~Відповідач здійснив\~дії,\~спрямовані на\~укладення договору,\~шляхом заповнення\~заяви про\~надання кредиту\~на сайті,\~з введенням\~коду підтвердження,\~який є\~одноразовим ідентифікатором\~на підписання\~електронного договору,\~та зазначенням\~інформації реквізитів.\~Сторони узгодили\~розмір кредиту,\~грошову одиницю,\~в якій\~надано кредит,\~строк,\~умови кредитування\~та нарахування\~відсотків в\~зв`язку\~з простроченням\~повернення кредитних\~коштів,\~що свідчить\~про наявність\~волі відповідача\~для укладення\~договору на\~визначених умовах.\~На підтвердження\~суми заборгованості\~по вищевказаних\~договорах до\~позовної заяви\~долучено розрахунок\~заборгованості за\~договорами,\~виготовлений представником\~ТОВ «ФК\~«ЄАПБ»,\~який підтверджує\~факт,\~що після\~переуступлення прав\~вимоги за\~даним договорами,\~позивачем не\~здійснювалося додаткових\~нарахувань.\~ Щодо припинення нарахування штрафних санкцій, пені, а також процентів за користування кредитом Відповідач зобов`язаний був звернутись до відділення відповідної фінансової установи, надати відповідні підтверджуючі документи для призупинення нарахування штрафних санкцій за користування кредитом і як наслідок отримати документ, що підтверджує призупинення нарахування штрафних санкцій за користування кредитом. Отже, на підставі вище викладеного встановлено, що нарахування Відповідачу відсотків здійснювалось з тих підстав, що Відповідач не повідомив Первісних кредиторів у відповідності до чинного законодавства про те, що він являється військовослужбовцем та, що на нього поширюється норми ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також у відповіді на відзив повідомлялося, що у зв`язку з тим, що відповідач категорично заперечує факт отримання кредитних коштів, позивачем з метою повного та всебічного розгляду справи до суду буде подано клопотання про витребування доказів з банківських установ для підтвердження або спростування факту отримання кредитних коштів відповідачем. 23.09.2024 року до суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів, у якому представник позивача [PERSON] просила витребувати від Акціонерного товариства «УКРСИББАНК»: інформацію щодо наявності у [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) карткових рахунків відкритих у банку станом на 09.01.2022р; інформацію щодо належності [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) карткового рахунку № [NUMBER] ; виписку з зазначенням операції та призначення платежу по рахунку за номером картки № [NUMBER] , що належить [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ); інформацію про надходження з 09.01.2022 по 13.01.2022 на картковий рахунок № [NUMBER] , що належить [PERSON] (ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) грошових коштів в сумі 12000,00 грн. Ухвалою суду від 26.09.2024 клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено. 27.09.2024 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, у яких представник відповідача, зокрема вказує, що доказування позивача ґрунтується на припущеннях, доказів фактичного звернення відповідача до первісного кредитора, створення особистого кабінету, генерації та надсилання одноразового ідентифікатора відповідачу та підпису договору з кожним додатком первісного кредитора, повідомлення відповідачу та погодження всіх майбутніх умов кредитування, включаючи відсоткову ставку, суму відсотків до сплати та строк їх нарахування, подальшого укладення кредитного договору у письмовій електронній формі на конкретних умовах та надання відповідачеві їх примірників, фактичної видачі кредиту у вказану дату та у вказаному розмірі первісним кредитором, доказів існування заборгованості - позивачем не надано. Позивачем також не доведено перерахунку коштів відповідачу за вказаним договором. Клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін у матеріалах справи відсутні. Враховуючи наведене, відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України та ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. У зв`язку\~із тим,\~що відповідно\~до положень\~ЦПК України\~розгляд справи\~здійснюється судом\~за відсутності\~учасників справи,\~на підставі\~частини другої\~статті 247\~ЦПК України\~фіксування судового\~процесу за\~допомогою звукозаписувального\~технічного засобу\~не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Судом встановлено, що 09.01.2022 року між ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» та [PERSON] в електронній формі з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (про що свідчить реквізити та підпис сторін), укладено договір про надання фінансового кредиту № 07027/01/2022, відповідно до умов якого, останньому надано фінансовий кредит в розмірі 12000 грн зі сплатою процентів (відсотків) за користування кредитом у розмірі 2,50 % за день. Відповідно до п. 1.2 договору кредит надається строком на 29 днів, тобто до 06.02.2022, та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань (а.с.5-6). Відповідно до додатку № 1 до договору сторони погодили наступний графік розрахунків: термін платежу 06.02.2022 року, загальна вартість кредиту складає 20700,00 грн та включає суму кредиту у розмірі 12000 грн та загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 8700 грн (а.с.7). 31.01.2023 між ТОВ «ФК «ЄАПБ» та ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» укладено договір факторингу № 31012023, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «ІНВЕСТРУМ» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «ЦФР» права вимоги до боржників вказаними у реєстрі боржників (а.с.9-12). Відповідно до витягу з Реєстру боржників до договору факторингу № 31012023 від 31.01.2023 ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло права грошової вимоги до відповідача [PERSON] в сумі 32400 грн, з яких: 12000 грн\~ сума заборгованості за основною сумою боргу; 20400 грн сума заборгованості за відсотками (а.с.13). Згідно з наданим позивачем розрахунком заборгованості, у відповідача за кредитним договором № 07027/01/2022 від 09.01.2022 року за період з 31.01.2023 по 31.05.2024 виникла заборгованість станом на 31.05.2024 у розмірі 32400 грн., з яких: заборгованість за основною сумою боргу 12000 грн.; заборгованість за відсотками\~20400 грн (а.с.14). Першою та третьою частинами статті 512 Цивільного Кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Таким чином, на підставі договору факторингу ТОВ «ФК «ЄАПБ» набуло прав кредитора до [PERSON] за кредитним договором № 07027/01/2022 від 09.01.2022. Вищевказаний договір укладений між сторонами у формі електронного документа з відповідними електронними підписами сторін. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з частиною першою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження №14-308цс18) зроблений висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору усі права, набуті за ним сторонами правочину, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Відповідно до статті 639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції. Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частин сьомої, дванадцятої статті 11 Закону електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у визначеному статтею 12 цього Закону порядку, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 Закону встановлено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ. Норми статті 11 Закону відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису, так і електронного підпису, визначеним цим Законом одноразовим ідентифікатором. Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа і не може визнаватися недійсним лише через його електронну форму. Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заяв про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором (W1338) на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем перераховано грошові кошти. Підписанням договору відповідач підтвердив, що він ознайомлений з усіма істотними умовами та йому надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету договір позики між позичальником та відповідачем не був би укладений. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449св19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203св20), від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243св20). З огляду\~на викладене,\~враховуючи,\~що кредитний\~договір підписаний\~ [PERSON] за\~допомогою одноразового\~ідентифікатора (W1338),\~суд приходить\~до висновку,\~що позивачем\~належними та\~допустимими доказами\~підтверджено укладання\~з відповідачем\~09.01.2021\~року Договору про надання фінансового кредиту №07027-01/2022 відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Відтак судом відхиляються доводи представника відповідача про відсутність доказів взагалі існування договору та недоведеність набуття за ним права вимоги саме до відповідача. Відповідно до вимог частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України\~позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У силу статті 629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 599 ЦК України\~зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У відповідності до положень статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Згідно ст. 530 ЦК України\~якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. З наданої на виконання ухвали суду від 26.09.2024 інформації у листі АТ «УКРСИББАНК» від 01.10.2024 №29-4-01/07-2676-БТ (а.с.141-142) вбачається, що [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , станом на 09.01.2022 мав наступні рахунки [NUMBER] до якого емітовано платіжну картку [NUMBER] . Згідно доданого до листа витягу з виписки по рахунку з 09.01.2022 по 13.01.2022, по операціям з платіжною карткою № [NUMBER] [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , 09.01.2022 відбулося надходження грошових коштів в сумі 12000,00 грн. в 17 год. 50 хв. 05 с.(а.с.). Факт перерахування коштів від ТОВ «ФК» ІНВЕСТРУМ» на картковий рахунок [PERSON] 09.01.2022 о 17 год. 50 хв. також підтверджується інформацією, яка міститься у листі сервісу онлайн платежів IPay.ua вих. №2919_240918114244 від 18.09.2024, наданому ТОВ «ФК» ІНВЕСТРУМ» (а.с.). Відтак, суд вважає доведеним належними та допустимими доказами отримання відповідачем [PERSON] коштів в сумі 12000 грн. відповідно до умов Договору про надання фінансового кредиту № 07027-01/2022, укладеного 09.01.2022 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ІНВЕСТРУМ» та [PERSON] . У строк, передбачений кредитним договором [PERSON] кошти, отримані в борг не повернув, безпідставно ухилившись від взятих на себе зобов`язань. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача основної суми боргу за договором позики є обґрунтованими, підтверджені належними та допустимими доказами, відтак підлягають до задоволення. Щодо вимог позивача в частині стягнення заборгованості по відсотках у розмірі 20400 грн суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Після спливу строку кредитування внаслідок закінчення цього строку, визначеного у відповідному кредитному договорі, або внаслідок реалізації кредитодавцем свого права на дострокове стягнення всієї суми заборгованості за кредитом в порядку ч. 2 ст. 1050 ЦК України припиняється право кредитодавця нараховувати передбачені кредитним договором проценти за користування кредитом. У таких правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, та підлягає застосуванню до всього періоду прострочення виконання грошового зобов`язання від дати спливу строку кредитування. Зазначене узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц, від 23 червня 2020 року у справі № 536/1841/15-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц. За умовами кредитного договору № 07027/01/2022 від 09.01.2022, позичальник зобов`язався повернути кошти, отримані в борг, у термін до 06.02.2022. Згідно додатку №1 до договору сторони погодили наступний графік розрахунків: термін платежу\~06.02.2022 року, загальна вартість кредиту складає 20700 грн та включає суму кредиту у розмірі 12000 грн. та загальні витрати за кредитом у вигляді процентів за користування кредитом у розмірі 8700 грн. Сторонами погоджені такі умови: кредит надається строком на 30 дні, тобто до 23.03.2022. дата надання кредиту\~22.02.2022 (п.1.2.); за користування кредитом сплачуються проценти у розмірі 547,5% річних від суми кредиту в розрахунку 1,50% на добу (п.1.3.); повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом здійснюється згідно з графіком платежів, який є невід`ємною частиною договору (п.2.1.); обчислення строку користування кредитом та нарахування процентів здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому проценти нараховуються у відсотках від суми кредиту з першого фактичного дня до дня повного погашення заборгованості за кредитом(п.2.5.). У розділі 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» сторони погодили, що у разі якщо позичальник не повернув кредит у строк, зазначений у п.1.2. (тобто до 06.02.2022), проценти, передбачені п.1.3 цього Договору продовжують нараховуватися за кожен день користування кредитними коштами, але в будь-якому випадку не більше 90 календарних днів, починаючи з першого дня прострочення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2023 року (справа № 910/4518/16) викладені такі висновки щодо застосування норми права у спірних правовідносинах. «109.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що особи мають право вибору: використати існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на власний розсуд. Цивільний договір як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі учасників щодо врегулювання їхніх відносин згідно з розсудом і у межах, встановлених законом, тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін, індивідуальним регулятором їхньої поведінки. 110.Приписи частин другої та третьої статті6і статті627 ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства та договором, зокрема ситуації, коли сторони у договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд і коли вони не вправі цього робити. 111.Указані висновки викладені в пунктах 22, 23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17. 112.У частині третій статті 6 ЦК України зазначено, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд; сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Тобто частина третя статті 6 ЦК України не допускає встановлення договором умов, які не відповідають закону. 113.Устатті 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Отже, ця стаття також не допускає свободу договору в частині порушення, зокрема, вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. 114.Тому сторони не можуть з посиланням на принцип свободи договору домовитись про те, що їхні відносини будуть регулюватися певною нормою закону за їхнім вибором, а не тією нормою, яка регулює їхні відносини виходячи з правової природи останніх. 115.Зазначене не означає, що сторони не можуть домовитися про те, що в разі прострочення повернення кредиту позичальник сплачує кредитору проценти саме як міру відповідальності, зокрема в тому ж розмірі, в якому він сплачував проценти як плату за наданий кредит, або в іншому розмірі. Водночас така домовленість за правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України, і цей розмір може зменшити суд (пункт 107 цієї постанови). 116.Тобто твердження скаржників про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. 117.Велика Палата Верховного Суду зауважує, що надання кредитору можливості одночасного стягнення як процентів за «користування кредитом», так і процентів як міри відповідальності, може призводити до незацікавленості кредитора як у вчиненні активних дій щодо повернення боргу, так і у якнайшвидшому виконанні боржником зобов`язань за кредитним договором, оскільки після спливу строку кредитування грошове зобов`язання боржника перед кредитором зростає навіть швидше, ніж зростало протягом строку кредитування. Тобто фактично кредитор продовжує строк кредитування на власний розсуд на ще вигідніших для себе умовах, маючи при цьому можливість в будь-який момент вчинити дії, спрямовані на стягнення боргу з боржника (наприклад, звернути стягнення на заставне майно боржника або стягнути борг з поручителя). 118.Несправедливість цього підходу стає особливо очевидною у випадках, коли ринковий розмір процентів за «користування кредитом» за час після укладення кредитного договору істотно знизився. У таких випадках кредитор стає навіть більше зацікавлений у невиконанні договору, ніж у задоволенні своїх вимог. За такого підходу кредитор може продовжувати нарахування процентів за «користування кредитом» (який при цьому навіть не надавався на новий строк) у розмірі, якого вже не існує на ринку. Цим самим створюються штучні передумови для банкрутства підприємств та збільшення кількості фізичних осіб, які не мають надії повернутися до нормального життя інакше, як через банкрутство, що негативно відбивається на економіці та підвищує соціальну напруженість. 119.Такий підхід вочевидь не відповідає балансу інтересів сторін кредитного договору та призводить до того, що кредитор не використовує ефективні способи захисту своїх прав (звернення стягнення на заставне майно боржника, стягнення боргу з поручителя тощо) одразу після порушення боржником умов договору. 120.Натомість Велика Палата Верховного Суду вважає, що у цивільних та господарських відносинах, які регулює глава 71 ЦК України, важливо дотримати баланс інтересів позичальника та позикодавця в межах кредитних відносин, так само як і банку та вкладника у межах відносин за договором банківського вкладу. 121.Принципи справедливості, добросовісності та розумності передбачають, зокрема, обов`язок особи враховувати потреби інших осіб у цивільному обороті, проявляти розумну дбайливість і добросовісно вести переговори (див. пункт 6.20 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 910/719/19). Отже, сторони повинні сумлінно та добросовісно співпрацювати з метою належного виконання укладеного договору. Кредитор у зобов`язанні має створити умови для виконання боржником свого обов`язку, для чого вчиняє не тільки дії, визначені договором, актами цивільного законодавства, але й ті, які випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту (див. частину першу статті 613 ЦК України). Вказаного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.07.2022 у справі № 363/1834/17 (пункт 57). 122.Для вирішення подібних спорів важливим є тлумачення умов договорів, на яких ґрунтуються вимоги кредиторів, для з`ясування того, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування. Для цього можуть братися до уваги формулювання умов про сплату процентів, їх розміщення в структурі договору (в розділах, які регулюють правомірну чи неправомірну поведінку сторін), співвідношення з іншими положеннями про відповідальність позичальника тощо. У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). 123.Установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. 124.Так, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 05.03.2019 у справі № 5017/1987/2012 (на неврахування якої судом апеляційної інстанції посилається АТ «МР Банк») суд здійснив відповідне тлумачення умов кредитного договору. 125.Зокрема, суд установив, що кредитним договором були передбачені проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором. При сплаті процентів за неправомірне користування кредитом проценти за користування кредитом не сплачуються. У випадку порушення позичальником установленого пунктом 2.2 договору строку погашення отриманого кредиту позичальник надалі сплачує проценти за неправомірне користування кредитом виходячи із процентної ставки у розмірі 36 % річних, порядок нарахування та сплати яких встановлюється згідно з пунктами 3.3, 3.4 цього договору (пункти 42, 43 вказаної вище постанови). 126.Здійснивши тлумачення умов кредитного договору, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду дійшов висновку, що банк не позбавляється права на отримання належних йому процентів за неправомірне користування кредитом, оскільки ці проценти охоплюються диспозицією норми частини другої статті 625 ЦК України(пункт 50 вказаної вище постанови). 127.Тобто у справі № 5017/1987/2012 сторони чітко та недвозначно визначили, що поза межами строку кредитування позичальником сплачуються проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. Установивши зазначене, суд дійшов висновку про задоволення вимог щодо стягнення таких процентів. 128.Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав). Надаючи тлумачення зазначеним положенням кредитного договору № 07027-01/2022, суд приходить до таких висновків. Укладаючи договір, сторони погодили, що кредит видається строком на 29 днів: з 09.01.2022 до 06.02.2022, це є строк правомірного користування кредитними коштами, упродовж якого позичальник сплачує кредитору проценти у загальній сумі 8700 грн згідно паспорта споживчого кредиту (а.с.8). Якщо кошти не повернуті до 06.02.2022, то з 07.02.2022 настає прострочення боржника, у зв`язку з чим останній сплачує проценти за неправомірне користування коштами максимально упродовж 90 днів. Ця умова розміщена у розділі 4 «Відповідальність сторін та порядок вирішення спорів» (пункт 4.3.) Умови договору про нарахування процентів після 06.02.2022 протягом 90 днів за своєю правовою природою є домовленістю про сплату процентів річних у визначеному договором розмірі на підставі статті 625 ЦК України. Тобто, сторони погодили, що поза межами строку кредитування позичальник сплачує проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання, та погодили їх розмір. Відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень\~ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем),\~позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). З огляду на викладене, відсотки за користування грошових коштів мають бути сплачені відповідачем на користь позивача за період з 09.01.2022 по 06.02.2022 (правомірне користування коштами) та нараховуватись за відсотковою ставкою 2,50 на добу, виходячи з умов договору та загальної вартості кредиту, встановленого графіком платежів. Враховуючи умови договору та графік платежів, сума грошових коштів за відсотками, яка повинна бути стягнута з відповідача на користь позивача за період з 09.01.2022 по 06.02.2022 (правомірне користування коштами) становить 8700 грн. Водночас, на підставі п.4.3 Договору, з урахуванням п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути також проценти, які при цьому не є процентами за «користування кредитом», а є відповідальністю за порушення зобов`язання за період з 07.02.2022 по 23.02.2022 року включно (17 днів) у розмірі 5100 грн.00 коп, які обчислені за відсотковою ставкою 2,50% на добу 300 грн 00 коп. (12000 грн* 2.5% = 300 грн) * 17 днів (період прострочення) = 5100 грн 00 коп.). При цьому суд не бере до уваги доводи представника відповідача про наявність у відповідача пільг щодо сплати процентів за користування кредитом відповідно до п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» в редакції Закону № 1357-IX від 30 березня 2021 року (набрав чинності 23 квітня 2021 року), оскільки відповідно до копії військового квитка, який міститься у матеріалах справи (а.с.51 на звороті), відповідач [PERSON] був призваний за мобілізацією 12.03.2022, тобто вже після спливу строку, за який на користь позивача з відповідача належить стягнення заборгованості з відсотків за кредитним договором № 07027/01/2022 від 09.01.2022. Відтак, суд дійшов висновку про необхідність частково задовольнити позовні вимоги ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» та стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 07027/01/2022 від 09.01.2022 в розмірі 25800 грн з яких: заборгованість за основною сумою боргу\~12000 грн; заборгованість за процентами за період з 09.01.2022 по 06.02.2022 в розмірі 8700 грн, заборгованість за процентами за період з 07.02.2022 по 23.02.2022 в розмірі 5100 грн. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 2410,89 грн пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial