Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Представник позивача адвокат Менько Д.Д., який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просить: змінити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , яке визначене рішенням суду, визначивши місце проживання [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] ; заслухати у судовому засіданні малолітнього [PERSON] , [INFO] , з метою з`ясування його думки щодо місця його проживання; стягнути з [PERSON] на користь позивача 858,88 грн. у відшкодування витрат на оплату судового збору та 14000,00 грн. у відшкодування витрат на оплату правничої допомоги. Позов обґрунтовано тим, що з [PERSON] позивач [PERSON] перебував у шлюбі, зареєстрованому 10 вересня 2005 року. Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . З 13.04.2020 сторони проживають окремо, подружніх відносин не підтримують. Діти сторін із зазначеного часу постійно проживають з позивачем, перебувають на його повному утриманні, проживати з матір`ю, яка мешкає у своїх батьків, не бажають. Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2120/20 від 22 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 23.06.2021, визначено місце проживання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. У задоволенні позовних вимог [PERSON] про визначення місця проживання з нею малолітньої [PERSON] , [INFO] , відмовлено. Рішенням Роменського міськрайонного суду від 27 грудня 2022 року по справі №585/2903/21 відібрано у [PERSON] дитину - [PERSON] , [INFO] , та повернуто дитину матері [PERSON] . Вищевказане рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2903/21 від 27 грудня 2022 року набрало законної сили 13.04.2023, однак не виконано, оскільки син сторін [PERSON] , який з часу народження постійно проживав та проживає у належному батьку будинку за адресою: [ADDRESS] , ні після ухвалення рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2120/20 від 22 лютого 2021 року, ні після ухвалення рішення Роменського міськрайонного суду від 27 грудня 2022 року по справі № 585/2903/21 категорично відмовляється залишити стале місце проживання та йти до матері, щоб проживати з нею. Зазначене підтверджується актами державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління забезпечення державної виконавчої служби у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 20.01.2023, 02.02.2023, 17.02.2023, 06.09.2023, 06.10.2023, з яких вбачається, що [PERSON] надано доступ до дитини, роз`яснено дитині [PERSON] , що згідно рішення суду він має проживати з матір`ю. Намагання державних виконавців відділу примусового виконання рішень управління забезпечення державної виконавчої служби у Сумській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції виконати рішення суду від 27 грудня 2022 року по справі № 585/2903/21 про відібрання у [PERSON] сина [PERSON] та повернення його матері [PERSON] залишились безрезультатними, оскільки дитина категорично відмовляється залишати домівку та йти проживати до матері. [PERSON] у свою чергу не має права примушувати сина до цього, оскільки примушування дитини до спілкування з одним із батьків, чи до проживання з ним є неприпустимим, про що зазначено у постановах Верховного Суду від 08.07.2021 р. У справі № 640/11833/19 та від 10 вересня 2020 року у справі №824/308/20-а. Таким чином, з 13.04.2020 і по даний час позивач самостійно повністю утримує дітей, опікується над ними, несе витрати на шкільні та інші потреби, харчування, оплачує гуртки та позакласні додаткові заняття. Він добросовісно виконує батьківські обов`язки, створив спокійні та стійкі умови для проживання своїх дітей, які проживають в атмосфері любові, турботи, захисту, забезпечив усім необхідним. Він є приватним підприємцем, отримує достатній дохід для утримання дітей. У той же час, неодноразові спроби матері за участю державних виконавців відібрати у [PERSON] сина [PERSON] , передати його матері [PERSON] вкрай негативно впливають на психоемоційний стан дитини, оскільки залишення сталої обстановки не відповідає його інтересам, може призвести до втрати його зв`язків із сім`єю, до позбавлення права дитини в подальшому залишатись у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що змушує позивача звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 05 грудня 2023 року по справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, з призначенням підготовчого судового засідання. 26 грудня 2023 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог із-за безпідставності та необґрунтованості, посилаючись на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 27.12.2022 у справі № 585/2903/21, яке набрало законної сили 13.04.2023 року, яке не виконано, жодних рекомендацій також, позивач ігнорує вимоги закону і обов`язковість рішення суду. Ухвалою суду від 05 лютого 2024 року по справі закрито підготовче провадження, з призначенням справи до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пояснили обставини, викладені в позові, просили вимоги задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні заперечили проти позову, просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник служба у справах дітей Роменської міської ради в клопотанні до суду просив справу розглядати без його участі. Суд, заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2120/20 від 22 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 23.06.2021, визначено місце проживання малолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] за місцем її проживання. Рішенням Роменського міськрайонного суду від 27 грудня 2022 року по справі № 585/2903/21 постановлено відібрати у [PERSON] дитину - [PERSON] , [INFO] , та повернути дитину матері [PERSON] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , та фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 24 000 гривень, рішення суду в частині відібрання дитини і повернення її матері допущено до негайного виконання. Вищевказане рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області по справі № 585/2903/21 від 27 грудня 2022 року набрало законної сили 13.04.2023. Постановою заступника начальника Роменського ВДВС у Роменському району від 04.01.2023 відкрито виконавче провадження № 70651819 по виконанню виконавчого листа № 2/585/58/22, виданого 27.12.2022. Проте передати малолітнього [PERSON] , [INFO] , матері [PERSON] не вдалось, що підтверджується актами державного виконавця від 20.01.2023 р., 02.02.2023 р., 17.02.2023 р., 06.09.2023 р., 06.10.2023 р. Як вбачається з висновку № 2.1-23/2168 від 19.06.2024 орган опіки та піклування виконавчого комітету Роменської міської ради рекомендує [PERSON] та [PERSON] вирішувати спір про місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , в судовому порядку. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (стаття 160 СК України). Згідно з частинами першою та другою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до статті 129 Конституції України основними засадами судочинства в України є обов`язковість судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне здійснення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року). Частиною першою статті 18 ЦПК України встановлено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Виконання судового рішення, відповідно до змісту Рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом. Конституційний Суд України, беручи до уваги статті 3, 8, частини першу, другу статті 55, частини першу, другу статті 129-1 Конституції України, свої юридичні позиції щодо визначення виконання судового рішення складовою конституційного права на судовий захист, вважає, що держава, створюючи належні національні організаційно-правові механізми реалізації права на виконання судового рішення, повинна не лише впроваджувати ефективні системи виконання судових рішень, а й забезпечувати функціонування цих систем у такий спосіб, щоб доступ до них мала кожна особа, на користь якої ухвалене обов`язкове судове рішення, у разі, якщо це рішення не виконується, у тому числі державним органом (Рішення Конституційного Суду України від 15 травня 2019 року № 2-рп(ІІ)/2019). Конституційний Суд України у зазначеному Рішенні також наголошує, що визначений у законі порядок забезпечення державою виконання судового рішення має відповідати принципам верховенства права та справедливості, гарантувати конституційне право на судовий захист; невиконання державою позитивного обов`язку щодо забезпечення функціонування запроваджуваної нею системи виконання судових рішень призводить до обмеження конституційного права на судовий захист та нівелює його сутність. Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. На порушення указаної норми [PERSON] замість виконання судового рішення, яким визначено місце проживання малолітнього сина сторін з матір`ю, відібрання дитини та передачі дитини матері, за наявності незавершеного виконавчого провадження, процедур виконання попереднього судового рішення, звернувся з новим позовом, фактичною метою якого є перегляд попереднього судового рішення. Пред`явлення [PERSON] нового позову з приводу визначення місця проживання дитини після вирішення у судовому порядку такого спору та невиконання відповідного судового рішення є порушенням принципу юридичної визначеності. Європейський суд з прав людини зазначає, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, № 3236/03, § 40, ЄСПЛ, 3 квітня 2008 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача. На підставі положень ст. ст. 15, 19, 150, 155, 157, 158, 164, 165, 166, 180,181 СК України ст.ст.4-6,76-81,83,141,258-259,268,273,280-284,354-356 ЦПК України, суд

Outcome: dismissed