Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Представник позивача в поданій до суду позовній заяві просить визнати за позивачем право власності на частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] , [INFO] . Просить визнати за позивачем право власності на частину квартири [ADDRESS] за набувальною давністю. Зазначив, що позивач є сином [PERSON] та [PERSON] . В період з 01.12.1995 року по 21.10.2009 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 27.07.2001 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу. Після розірвання шлюбу 21.10.2009 року батьки позивача домовилися, що придбана квартира залишається у власності [PERSON] , який до смерті був зареєстрований та проживав у квартирі. [PERSON] мала у власності своє житло, на половину спірної квартири не претендувала, з моменту розірвання шлюбу у спірній квартирі не з`являлася, на свою частку не претендувала, позову про поділ квартири не подавала. З 2017 року позивач перестав спілкуватися з матір`ю, де вона зараз перебуває позивачу невідомо. [INFO] [PERSON] помер, похованням батька позивач займався самостійно. 12.09.2022 року позивач подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини, нотаріусом заведена спадкова справа, проте позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . Відповідачка до нотаріуса за свідоцтвом про право власності на частину квартири у спільному майні подружжя не зверталась. Строк позовної давності про поділ спільного майна подружжя сплив. Отже, з листопада 2009 року батько позивача користувався як своєю частиною у праві спільної сумісної власності на квартиру так і частиною колишньої дружини. [PERSON] добросовісно заволодів частиною квартири, яка належала колишній дружині у листопаді 2009 року. Відповідачка не претендувала на свою частку у праві спільної сумісної власності та погодилась, що квартира залишається [PERSON] . Така домовленість підтверджується подальшою бездіяльністю відповідача, яка вимог про поділ майна не заявляла. За життя [PERSON] не звертався до суду з позовом про визнання за ним права власності на частину квартири за набувальною давністю, право власності за ним на частину квартири за набувальною давністю зареєстровано не було. Позивач зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем вона є. Давність володіння частиною квартири складає понад чотирнадцяти років. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 01.02.2024 року було відкрито провадження у даній справі, судовий розгляд проводиться за правилами загального позовного провадження. Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, в подальшому позивач та його представник подали до суду заяви про проведення розгляду справи у їх відсутності. В судовому засіданні позивач зазначав, що є єдиним спадкоємцем першої черги після смерті батька, що спадщину він прийняв, однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на всю квартиру. Представник позивача в судовому засіданні пояснив, що спірна квартира була придбана батьками позивача в шлюбі, що з 2009 року батько позивача володів квартирою одноособово, а мати позивача не подавала позови щодо зазначеної квартири, яка в цілому оформлена на батька позивача. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов до суду не подавала. Третя особа в судове засідання не з`явилася, подала заяву з проханням розглянути справу за її відсутністю і ухвалити рішення на підставі наявних документів. Приймаючи до уваги викладене, що позивач та його представник не заперечують проти заочного розгляду справи, то в відповідності до ст. 280 ЦПК України суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що батько позивача - [PERSON] і матір позивача - [PERSON] з 01.12.1995 року до 21.10.2009 року перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується наданими представником позивача копіями свідоцтва про укладення шлюбу, свідоцтва про розірвання шлюбу, свідоцтвом про народження позивача по справі, копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану. 27.07.2001 року [PERSON] придбав у [PERSON] за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу було посвідчено приватним нотаріусом харківського міського нотаріального округу Гібадуловою Л.А. за реєстровим №3338. Право власності на вказану квартиру за [PERSON] було зареєстровано 27.08.2001 року в КП ХМБТІ за реєстровим № П-7-7653. Згідно ч.1 ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час придбання зазначеної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Беручи до уваги, що квартира [ADDRESS] була нажита батьками позивача по справі за час їх шлюбу, вона належала їм на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час придбання зазначеної квартири, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно ч.1\~ст.70\~Сімейного кодексу\~України,\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Суду не надано докази укладення подружжям шлюбного договору або поділу квартири в судовому порядку. Таким чином, частки батьків позивача у праві спільної сумісної власності подружжя на зазначену вище квартиру є рівними, а отже [PERSON] і [PERSON] набули право власності кожен на частини квартири [ADDRESS] . Вказана обставина визнається позивачем та його представником. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 06 вересня 2022 року, а також копією витягу з Державного реєстру актів цивільного стану. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому частину квартири [ADDRESS] . Частинами 1, 2 статті 1220 ЦК України установлено, що\~ спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.\~Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Згідно з ч. 1 ст. 1216, ч. 1 ст. 1217 ЦК України с падкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). \~Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України\~ спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1223 ЦК України\~передбачено, що у разі відсутності заповіту, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст.1259 цього Кодексу. Згідно статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його син - [PERSON] . Факт родинних відносин між спадкодавцем та спадкоємцем підтверджується копією свідоцтва про народження. Позивач [PERSON] 05.09.2022 року, тобто у встановлений законом строк звернувся до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Ця заява 12.09.2022 року зареєстрована приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Голуб А.І., якою було заведено спадкову справу № 64/2022 на спадкове майно після смерті [PERSON] , що підтверджується копією спадкової справи. З копії спадкової справи №64/2022, заведеної після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , встановлено, що заповіт [PERSON] не складав, єдиним спадкоємцем після його смерті є син [PERSON] , інших заяв про прийняття спадщини чи про відмову від неї до нотаріальної контори не надходило, свідоцтво про право на спадщину не видавалося. Постановою нотаріуса\~про відмову\~у вчиненні\~нотаріальних дій\~від 17.02.2023\~року було\~відмовлено [PERSON] \~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~квартиру [ADDRESS] після\~смерті батька\~ [PERSON] ,\~померлого [INFO] ,\~в зв`язку\~з тим,\~що спірна\~квартира перебуває\~у спільній\~сумісній власності\~колишнього подружжя\~ [PERSON] \~та [PERSON] .\~За відсутності\~будь-яких\~заяв від\~ [PERSON] \~достовірно встановити\~чи укладався\~між подружжям\~шлюбний контракт\~чи мав\~місце поділ\~майна в\~суді,\~нотаріус не\~має можливості. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Отже, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових справ у нотаріальному порядку. Разом з тим, спадкоємцю може належати в порядку спадкування лише те майно, право на яке за життя набув спадкодавець. Відповідно до частини першої\~статті 1297 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті свого батька [PERSON] , спадщину прийняв, однак при зверненні до нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки нотаріус не має можливості визначити розмір часток подружжя у спільній сумісній власності та факт належності квартири на праві особистої приватної власності [PERSON] . З урахуванням викладеного, суд задовольняє позовні вимоги в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . Щодо позовних вимог [PERSON] про визнання за ним права власності на частину квартири [ADDRESS] за набувальною давністю суд зазначає наступне. \~ Звертаючись до суду з цим позовом, представник позивача вимоги в частині визнання права власності за набувальною давністю на частину квартири обґрунтовував тим, що після розірвання шлюбу 21.10.2009 року батьки позивача домовилися, що придбана квартира залишається у власності батька [PERSON] , який до смерті був зареєстрований та проживав у квартирі. [PERSON] мала у власності своє житло, на половину спірної квартири не претендувала, з моменту розірвання шлюбу у спірній квартирі не з`являлася, на свою частку не претендувала, позову про поділ квартири не подавала. З 2017 року позивач перестав спілкуватися з матір`ю, де вона зараз перебуває невідомо. Отже з листопада 2009 року його батько користувався як своєю частиною у праві спільної сумісної власності на квартиру так і частиною колишньої дружини. [PERSON] добросовісно заволодів частиною квартири, яка належала колишній дружині у листопаді 2009 року. Відповідачка не претендувала на свою частку у праві спільної сумісної власності та погодилась, що квартира залишається [PERSON] . Така домовленість підтверджується подальшою бездіяльністю відповідача, яка вимог про поділ майна не заявляла. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що після розірвання шлюбу між батьками позивача, вона більше не бачила [PERSON] в дворі будинку і спірній квартирі, її місцезнаходження свідку не відомо. [PERSON] став проживати в квартирі сам. Після смерті батька квартирою володіє позивач. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що після розірвання шлюбу між батьками позивача, вона більше не бачила [PERSON] , яка звільнилася з роботи, де працювала разом із свідком. Приблизно в 2008-2010 роках [PERSON] виїхала з квартири і вивезла свої речі. Свідок [PERSON] в суді пояснила, що живе в сусідньому під`їзді позивача, що [PERSON] після 2007 року вона не бачила за місцем проживання. В квартирі вона перестала проживати приблизно з 2008 року, куди вона виїхала свідку не відомо. Після її виїзду в квартирі залишилися проживати позивач по справі і його батько. Щодо спору з приводу квартири їй нічого не відомо. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. \~ Згідно з положеннями частин 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Отже, при зверненні до суду з вимогами про визнання за набувальною давністю права власності на нерухоме майно позивач має довести факт існування такого нерухомого майна; відкритість та безперервність володіння ним без правової підстави; добросовісність заволодіння майном; факт володіння спірним майном протягом строку, який складає не менше десяти років. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18) наведено наступні висновки. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. В постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі № 214/3083/18 (провадження № 61-4186св21) вказано, що враховуючи положення частин першої та третьої статті 1277 ЦК України, слід дійти висновку, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно за його місцезнаходженням, у встановленому вказаною статтею порядку. З огляду на викладене, за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Згідно ч.2 ст.344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. В даній справі позивач посилається на те, що його батько з листопада 2009 року до 14.04.2022 року добросовісно володів як своєю часткою, так і часткою [PERSON] . Після смерті батька позивач заявляє про давність свого володіння і приєднує до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володів його батько. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Суд бере до уваги, що вказана квартира була придбана батьком позивача в 2001 році, що з того часу за [PERSON] зареєстровано право власності на зазначену квартиру в цілому, що згідно наданих суду доказів поділ вказаної квартири за життя [PERSON] не здійснювався, право користування окремими кімнатами вказаної квартири не визначалося. Тобто, [PERSON] , відповідачка та позивач по справі користувалися квартирою в цілому, спільно, без визначення в натурі частки відповідачки. Після розірвання шлюбу між батьками позивача, [PERSON] та позивач по справі продовжили користуватися квартирою в цілому, оскільки частка відповідачки визначена не була. [PERSON] та позивач по справі мали право на користування квартирою в цілому. Суд враховує, що відсутні належні, допустимі та достатні докази того, що відповідачка не претендує на вказану квартиру. Не можна дійти висновку про те, що позивач та його батько володіли квартирою неправомірно. З урахуванням вищевикладеного, вимог ч.1 ст.344 ЦК України, суд висновує, що ні [PERSON] , ні позивач по справі не є особами, які добровільно заволоділи чужим майном, як це\~передбачено ч.1\~ст.344\~ЦК України,\~а саме частиною зазначеної вище квартири, а тому не набули право власності\~на вказану\~квартиру за\~набувальною давністю. Позивачем та його представником не доведено усіх умов, передбачених статтею 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності за набувальною давністю, а тому суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на частину зазначеної квартири за набувальною давністю. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що при зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 5700 грн., що судом позовні вимоги задовольняються частково, суд стягує з відповідачки на користь позивача витрати на сплату судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто 2850 грн.

Outcome: partial