Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з ФОП [PERSON] на її користь безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 108 750,00 грн та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 04.12.2023 вона записалась на навчальні курси менторства з [PERSON] на веб-сайті https://www.videomatica.com.ua/. В подальшому вона через вказаний веб-сайт здійснила часткову оплату вартості послуг у розмірі 13\~750,00 грн за допомогою платіжного сервісу WayForPay. Наголошує, що платіжний сервіс WayForPay не надав можливості їй бачити, усвідомлювати і розуміти особу-одержувача грошових коштів. З метою повної оплати вартості навчальних послуг 04.12.2023 оформила сервіс оплату частинами у АТ КБ «ПриватБанк» на суму 95\~000,00 грн, яку також сплатила на користь відповідача за допомогою платіжного сервісу WayForPay, оскільки всі платежі здійснювались через веб-сайт https://www.videomatica.com.ua/ і при оплаті коштів здійснювалась переадресація на платіжний сервіс WayForPay. Зазначає, що на початку квітня 2024 року зрозуміла, що послуги навчання з боку відповідача їй не надавались, замість цього відбувалось лише спілкування між людьми, які як і позивачка записались на згаданий курс. Відтак позивачка вирішила завершити навчальні курси, про що написала відповідну заяву організаторам навчальних курсів. У процесі листування із організаторами навчального курсу їй стало відомо, що кошти, які були сплачені нею з використанням платіжного сервісу WayForPay, були сплачені нею на рахунок, який не пов`язаний з особами, що повинні були здійснювати навчання відповідно до домовленостей між сторонами. Як нею було з`ясовано, грошові кошти були сплачені нею на рахунок відповідача. Окрім того, у позові наголошує, що між нею та відповідачем не існувало та не існує будь-яких домовленостей, договорів та угод, а відповідач фактично не надавав будь-яких послуг позивачці, що, на її думку, свідчить про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів. Відтак, приходить до висновку про наявність підстав для звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача безпідставно набутих грошових коштів. З огляду на наведене просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 23.05.2024 відкрито провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, учасникам процесу роз`яснено право подати заяви по суті справи та заяви з процесуальних питань відповідно до положень чинного законодавства. 12.07.2024 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог. На спростування доводів позивачки вказує, що на веб-сайті https://www.videomatica.com.ua/ за посиланням «Оферта менторства» було розміщено Договір про надання освітніх послуг-менторська програма. Відповідно до умов вказаного Договору «дана оферта є офіційною пропозицією ФОП [PERSON] укласти Договір про надання послуг дистанційним методом, тобто через веб-сайт. Згідно з положеннями п. 1.2. Договору такий є договором Публічної оферти, Договором приєднання та, згідно зі ст. 634 Цивільного кодексу України, його умови встановлюються Виконавцем. Відповідач наголошує, що позивачка з метою бронювання місця на курсі «Менторство з [PERSON] » оплатила грошові кошти у розмірі 100 доларів США (еквівалент 3\~760 грн), після чого надіслала докази здійснення оплати відповідачу за допомогою месенджера Telegram. Вказує, що позивачка 21 листопада 2023 року надіслала відповідачу у месенджері Telegram скрин-шот про оплату першої частини вартості курсу у розмірі 13\~750 грн, а 4 грудня 2023 року позивачка у листуванні з відповідачем зазначає, що здійснить оплату іншої частини вартості навчальних курсів та того ж дня підтверджує, що нею проведено оплату іншої частин вартості курсу з розтермінуванням платежу у розмірі 95\~000, 00 грн. Відтак позивачкою було здійснено акцептування публічної оферти у вигляді Договору про надання освітніх послуг особиста менторська програма та супровід особистої менторської програми шляхом оплати вартості послуг за Договором. Відтак, відповідач переконаний, що оскільки позивачкою було проведено оплату вартості навчальних курсів «Менторство з [PERSON] », твердження про те, що між позивачем та відповідачем не існувало будь-яких договірних відносин є необґрунтованим. Відповідач також наголошує, що, оплачуючи вартість наданих відповідачем послуг у межах навчального курсу «Менторство з [PERSON] » позивачка була ознайомлена з обсягом та видом послуг, що мали бути наданій їй у майбутньому, оскільки самостійно обирала вид таких послуг на веб-сайті та їхню вартість серед запропонованих відповідачем тарифів та отримувала консультування від відповідача щодо порядку отримання наданих послуг, способів оплати, вартості послуг тощо, а здійснивши оплату вартості послуг позивачка підтвердила, що погоджується з умовами Договору, запропонованими їй. А тому відповідачем грошові кошти отримані не безпідставно, що виключає можливість застосування статті 1212 Цивільного кодексу України. Окрім того, відповідачем зазначено, що позивачці було надано доступ до навчальної програми навчальних курсів за придбаним нею тарифом. Позивачка отримувала послуги консультування щодо розробки власної бізнес-стратегії у вигляді, зокрема, листування у Telegram-чатах, під час онлайн-вебінарів. У процесі отримання послуг позивачка погоджувалась з якістю наданих їй послуг, жодних претензій не висловлювала. Додатково також звертає увагу суду, що зважаючи на те, що позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів, за відсутності умов застосування до правовідносин ст. 1212 Цивільного кодексу України та за наявності укладеного сторонами Договору про надання освітніх послуг позивачем обрано неналежний спосіб захисту. Вказує, що зазначене є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. За наведеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог. 26.07.2024 від представника позивачки надійшли додаткові письмові пояснення, в яких стосовно аргументів відповідача зазначено, що на момент звернення позивачкою із позовом до суду на веб-сайті https://www.videomatica.com.ua/ дійсно був розміщений договір публічної оферти, однак стороною договору у ній була ФОП [PERSON] . Жодних інших публічних оферт на вказаному веб-сайті не містилось. Уже після ініціювання позивачем судового розгляду справи на веб-сайті було розміщено « [PERSON] » та «Оферту менторства», де сторонами зазначених оферт стали ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] відповідно. Разом з тим інформацію про «Оферту менторства», яка є у відкритому доступі, було створено лише 25.06.2024, тобто вже після звернення із позовом у суд. На думку позивача, зазначене дозволяє стверджувати про те, що доводи відповідача щодо укладення між позивачем та відповідачем договору публічної оферти та наявності договірних відносин спростовується наведеними позивачем фактами та доказами, долученими до додаткових письмових пояснень. Окремо також звертає увагу суду на те, що відповідачем не долучено до матеріалів справи будь-яких договорів та документів, що могли б свідчити про те, що між сторонами існували договірні відносини та відповідачем надавались освітні послуги позивачу. З посиланням на правову позицію, висловлену у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження №6-16цс15) позивач також вказує, що публічна оферта, розміщена на будь-якому сайті належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони, яка може вносити зміни, що і зробив відповідач, що, зокрема, підтверджується наданими позивачем доказами. Позивач, таким чином, доходить висновку, що твердження відповідача про начебто існування договірних чи будь-яких інших відносин, про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів та про неправильно обраний позивачем спосіб захисту його прав та інтересів не підтверджується належними та допустимими доказами. З огляду на те, що жодних правових підстав для отримання відповідачем коштів від позивача не існувало, позивачка вважає, що нею правильно обраний спосіб захисту її порушеного права. Позивачка наводить також правову позицію, викладену постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі №910/3831/22 (провадження №12-45гс23) та зазначає, що відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України зобов`язання виникає в особи з моменту безпідставного отримання нею такого майна (коштів) або з моменту, коли підстава їх отримання відпала. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно. Також вказує, що як випливає з позиції відповідача, без судового рішення зобов`язання з повернення безпідставно отриманих коштів не виникало б узагалі, оскільки якби позивач не звернувся до суду, то відповідач не мав би обов`язку повернути йому безпідставно отримані кошти. Зазначене суперечило б засадам добросовісності, розумності та справедливості зобов`язання, передбаченим у частині третій статті 509 Цивільного Кодексу України. Поміж тим зазначає, що не заперечує свою участь у кількох вебінарах з [PERSON] , однак, [PERSON] не є відповідачем у справі, а обсяг та вартість послуг наданих нею позивачці не є предметом розгляду та доказування у цій справі. 30.07.2024 до суду надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи із викликом сторін. Ухвалою судді Залізничного районного суду м. Львова від 01.08.2024 постановлено розглядати справу у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін. 25.09.2024 від представника відповідача надійшли додаткові письмові пояснення, в яких наголошено на тому, що позивачка, здійснюючи оплату вартості послуг за Договором про надання освітніх послуг-менторська програма, діяла з метою виникнення договірних відносин. Такі послуги надавались позивачці, про що вона сама зазначає у позовній заяві. Водночас, звертаючись із позовом про стягнення грошових коштів з відповідача діє недобросовісно та заперечує свою попередню поведінку оплату вартості освітніх послуг, отримання таких послуг, участь у вебінарах та отримання консультацій. Така поведінка позивачки, на думку відповідача, свідчить про бажання позивачки повернути кошти попри те, що вона отримувала послуги з менторства протягом 4 місяців та 12 днів, та протягом цього часу не заперечувала щодо надання їй таких з боку саме [PERSON] ( [PERSON] . Відповідач повторює, що в цій ситуації позивачка була обізнана про існування договірних зобов`язань і мала намір розірвати існуючий договір, однак не завершила цей процес. Натомість позовна заява в цій справі не містить жодних вимог про визнання правочину недійсним. Таким чином, сам факт виникнення договірних зобов`язань щодо надання послуг (чи з відповідачем чи з ФОП [PERSON] (Ельрай) виключає обраний позивачкою спосіб захисту. Окрім того, наголошує, що долучений позивачкою примірник публічної оферти не є належним та достовірним, оскільки такий є звичайним текстовим документом, який міг бути відредагований самим позивачем, а долучена позивачем pdf версія сайту не містить інформації про те, коли саме створено таку копію, а тому неможливо встановити те, що це версія веб-сайту збережена позивачем до звернення із позовною заявою до суду. Представник позивачки в судовому засіданні позов підтримав з підстав, аналогічних наведеним у позовній заяві та інших заявах по суті справи. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили, додатково зазначили, що з доказів, наявних у матеріалах справи, поведінки позивачки та відповідача вбачається, що між ними насправді виникли договірні відносини. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на які позивачка покликається як на підставу своїх вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (пункт 63), від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (пункт 24), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/190 (пункти 5.6, 5.9)) спосіб захисту є ефективним тоді, коли він забезпечуватиме поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантуватиме можливість отримати відповідну компенсацію. Тобто цей захист має бути повним і забезпечувати у такий спосіб досягнення мети правосуддя та процесуальну економію. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі № 48/340, від 22.10.2019 у справі № 923/876/16 та постановах Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 18.10.2022 у справі № 912/4031/20, від 13.09.2022 у справі № 910/9727/21. Застосування будь-якого способу захисту цивільного права та інтересу має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим. Це означає, що: застосування судом способу захисту, обраного позивачем, повинно реально відновлювати його наявне суб`єктивне право, яке порушене, оспорюється або не визнається; обраний спосіб захисту повинен відповідати характеру правопорушення; застосування обраного способу захисту має відповідати цілям судочинства; застосування обраного способу захисту не повинно суперечити принципу верховенства права. Врешті, обрання позивачем неефективного та неналежного способу захисту, є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовної заяви. Суд зазначає, що у цій справі позивачка, з посиланням на положення ст. 1212 Цивільного кодексу України, просить стягнути з відповідача кошти, обґрунтовуючи безпідставністю їх набуття відповідачем. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Згідно з ч. 2,3 ст. 1212 Цивільного кодексу України положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верхоного Суду, викладеної у постанові від 26 червня 2018 року у справі № 910/9072/17, згідно з п. 3 ч. 2 ст. 1212 ЦК України положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов?язанні. Однак необхідною умовою для цього є відпадіння правової підстави. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Судом встановлено, що 02.11.2023 позивачка за допомогою месенджеру «Telegram» надіслала відповідачеві скриншот оплати у розмірі 100 дол. США. З скриншоту з платіжної системи, наданого відповідачем вбачається, що така оплата була здійснена щодо товару «бронювання менторства з [PERSON] 2024». У відповідь на згадане повідомлення позивачки відповідач надіслав відповідь, у якій представився як «продюсер [PERSON] » й в подальшому 03.11.2023 надіслав їй повідомлення у якому проінформував, що позивачка забронювала курс «Менторство з [PERSON] ». В цьому ж листі відповідач зазначив, що: 1) курс менторства розпочинається орієнтовно 25.11.2023 року; 2) оплатити повну вартість курсу можна декількома частинами, зокрема за допомогою «монобанку» або «приватбанку»; 3) позивачці слід приєднатися до іншого, спеціально створеного чату у месенджері «Telegram», де присутні також інші учасники курсу менторства. Також в цьому листі відповідач навів позивачці детальний перелік дат, в якому відбуватимуться зустрічі в рамках курсу. З долучених відповідачем до матеріалів справи через підсистему «Електронний суд» двох файлів відеозапису вбачається, що такі зустрічі відбувалися в режимі онлайн за допомогою сервісу «Zoom». Як стверджувала позивачка, про навчальний курс «менторства з [PERSON] » вона дізналась при перегляді вебсайту https://www.videomatica.com.ua/. Цю обставину визнав і відповідач. З долучених позивачкою до матеріалів справи роздруківок версії вказаного вебсайту суд з`ясував, що на ньому розміщена інформація про « [PERSON] ». Як пояснив відповідач, це онлайн платформа, за допомогою якої за певну плату надаються навчальні послуги (курси). З наданих позивачкою роздруківок також вбачається, що на цьому вебсайті наявний розділ «Викладачі», серед яких згадується й наводиться фотографія « [PERSON] ». Позивачка та відповідач визнали, що це ФОП [PERSON] (псевдонім: [PERSON] ). Насамкінець, суд з наданих роздруківок також з`ясував, що на цьому вебсайті для зацікавлених отримати послуги у вигляді курсів неодноразово пропонується подальший зв`язок із менеджерами через інші зручні вебсервіси, такі як «Telegram» та «Instagram». 06.11.2023 та 13.11.2023 позивачка та відповідач через месенджер «Telegram» обмінялись повідомленнями, зі змісту яких вбачається, що відповідач запитував позивачку, який метод оплати за курси їй більш зручний, а позивачка повідомила, що хотіла б оплатити частинами. У відповідь на це відповідач детально навів пояснення позивачці про те, як це слід зробити. 13.11.2023 відповідач надіслав позивачці два посилання на платіжну систему «WayForPay» для оплати: І частину у розмірі 13\~750,00 грн та ІІ частини 95\~000,00 грн. Як вбачається із долученої позивачкою квитанції про оплату від 21.11.2023 позивачка сплатила 13\~750,00 грн. В графі «опис» зазначено: «частина оплати за менторство 2024 з [PERSON] ». В графі «ЄДРПОУ» вказано: «3735304094». Цього ж дня, 21.11.2023 відповідач надіслав позивачці повідомлення у месенджер «Telegram», в якому повідомив, що позивачка здійснила першу частину оплати, що позивачка підтвердила й додатково надіслала скриншот про це. У відповідь на це відповідач уточнив «чи розібралась» позивачка як оплатити другу частину, на що позивачка ствердно відповіла. Згідно із заявою про надання кредиту «Оплата частинами» та Паспорту споживчого кредиту, що долучені позивачкою до позовної заяви вбачається, що 04.12.2024 року позивачка оформила строковий кредит у розмірі 95\~000,00 грн. Цього ж дня, 04.12.2023, відповідач надіслав позивачці повідомлення у месенджер «Telegram», в якому повідомив, що в цей день відбудеться перша зустріч в рамках курсу про менторство й в подальшому повідомив, що позивачка сплатила другу частину оплати, що позивачка підтвердила. Як вбачається із долученої позивачкою квитанції про оплату від 04.12.2023 позивачка сплатила 95\~000,00 грн. В графі «опис» зазначено: «частина оплати за менторство 2024 з [PERSON] ». В графі «ЄДРПОУ» вказано: «3735304094». В подальшому між позивачкою та відповідачем також відбувався обмін повідомленнями стосовно використання веб платформи «Notion». Наведені вище обставини обміну письмовими повідомленнями суд встановив на підставі аналізу роздруківок скриншотів із месенджеру «Telegram», які долучила позивачка до позовної заяви. До відзиву на позовну заяву відповідач також долучив скриншоти обміну повідомленнями із позивачкою у месенджері «Telegram», суд констатує, що зміст таких повідомлень збігається. З долучених відповідачем до відзиву на позовну заяву скриншотів обміну повідомленнями у месенджері «Telegram» також вбачається обмін повідомленнями в період з 18.01.2023 по 08.04.2024. З тексту цих повідомлень вбачається, що спілкування відбувалось між позивачкою та [PERSON] , й стосувалося розвитку особистої сторінки позивачки у соціальній мережі «Instagram». Відповідач та його представник у судовому засіданні пояснили суду, що «курси менторства з [PERSON] » передбачали не тільки онлайн спілкування, але й особисте спілкування із [PERSON] стосовно розвитку особистих сторінок у різних соціальних мережах. Також суд дослідив долучені відповідачем до відзиву файли відеозаписів, й з`ясував, що на них зображено як позивачка спілкується із [PERSON] та розповідає про свої плани стосовно розвитку власного бізнесу в мережі інтернет, а [PERSON] коментує ці плани, задає запитання та наводить певні вказівки чи коментарі. Як пояснив відповідач та представник відповідача такі відеозаписи є уривками із зустрічей в межах «курсу менторства», а «менторство» полягало в тому, що [PERSON] допомагала в розвитку бізнесу, зокрема, порадами та підтримкою. Із тексту позовної заяви вбачається, що позивачка «проходила курс», однак на початку квітня 2024 року вирішила «завершити навчання», про що написала «організаторам» курсу відповідну «заяву». Згадана заява не долучена позивачкою до матеріалів справи. Суд встановив, що на підтвердження своїх доводів про виникнення договірних відносин відповідач повідомляв, що на вебсайті https://www.videomatica.com.ua/ у розділі «Оферта менторства» була розміщена публічна оферта Договір про надання освітніх послуг-менторська програма від ФОП [PERSON] , й що здійснивши оплату за майбутні курси, позивачка в силу п. 12.1. вказаного договору погодилась на умови публічної оферти. Позивачка заперечувала таку обставину, й зазначала, що перед зверненням до суду із позовом вона зберегла версію сайту у форматі pdf, з якої вбачається, що веб сайт містив лише розділ «Публічна оферта», де за посиланням на веб ресурсі «Google Drive» був доступний Договір публічної оферти від імені лише ФОП [PERSON] . На підтвердження своїх доводів позивачка наголошувала на тому, що оферту із відповідачем було створено лише 25.06.2024 року, тобто вже після звернення Позивача до суду із позовом у межах даної справи У судовому засіданні та в додаткових письмових поясненнях представник відповідача стверджував, що електронний документ Договір про надання освітніх послуг-менторська програма від ФОП [PERSON] зазнавав змін, через що датою створення зазначено 25.06.2024. Стосовно таких доводів суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч. 1-2 ст. 89 ЦПК України). Згідно ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На думку суду, відповідач не навів достатніх доказів того, що долучений ним примірник Договору про надання освітніх послуг-менторська програма від ФОП [PERSON] , справді був розміщений на веб сайті https://www.videomatica.com.ua/ на момент виникнення спірних правовідносин. З наданих позивачкою роздруківок з вебсайту суд встановив, що наприкінці вебсторінки в одній версії сайту наявне активне послання « [PERSON] » та «Оферта менторства», а в іншій лише «Оферта». Разом з тим суд бере до уваги, що кожне із згаданих посилань містило посилання на інший вебресурс, де був розміщений електронний документ, текст якого, зокрема, відповідач мав змогу редагувати. На підставі цього суд не бере до уваги долучений відповідачем текст Договору про надання освітніх послуг-менторська програма від ФОП [PERSON] . Разом з тим, стосовно доводів відповідача про виникнення договірних відносин, в контексті встановлених обставин справи та доказів, що їх підтверджують, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до\~ст.\~639\~ЦК України\~договір може\~бути укладений\~у будь-якій\~формі,\~якщо вимоги\~щодо форми\~договору не\~встановлені законом.\~Якщо сторони\~домовилися укласти\~договір у\~певній формі,\~він вважається\~укладеним з\~моменту надання\~йому цієї\~форми,\~навіть якщо\~законом ця\~форма для\~даного виду\~договорів не\~вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі (ч. 2 ст. 639 ЦК України). Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (ч. 1-2 ст. 640 ЦК України). Відповідно до\~ч.\~1-2\~ст.\~641\~ЦК України\~пропозицію укласти\~договір (оферту)\~може зробити\~кожна із\~сторін майбутнього\~договору. Пропозиція\~укласти договір\~має містити\~істотні умови\~договору і\~виражати намір\~особи,\~яка її\~зробила,\~вважати себе\~зобов`язаною\~у разі\~її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису. Реклама або інші пропозиції, адресовані невизначеному колу осіб, є запрошенням робити пропозиції укласти договір, якщо інше не вказано у рекламі або інших пропозиціях. Згідно ч.\~1-2\~ст.\~642\~ЦК України\~відповідь особи,\~якій адресована\~пропозиція укласти\~договір,\~про її\~прийняття (акцепт)\~повинна бути\~повною і\~безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (статі 205, 207 ЦК України). Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19. На підставі наведених норм права суд також зазначає, що договір між сторонами вважається укладеним тоді коли одна сторона зробила іншій стороні пропозицію укласти договір (оферту) в якій виклала істотні умови договору, а інша сторона прийняла цю пропозицію (акцепт), зокрема вчинила певну дію (як от здійснила оплату), що свідчить про її повне і безумовне розуміння обумовлених істотних умов договору. Істотні умови договору можуть бути розміщені в мережі Інтернет, а договір може бути укладений, зокрема, за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, шляхом обміну повідомленнями. Наведені доводи узгоджуються й з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у п. 29 постанови від 27 червня 2018 року у справі № 910/21462/17, та у п. 33 постанови від 17 грудня 2018 року в справі № 912/1883/17 згідно з якою «за загальним правилом договір є укладеним у випадку повного і безумовного прийняття (акцепту) однією стороною пропозиції іншої сторони про укладення договору (оферти). При цьому укладання господарських договорів допускається у спрощений спосіб шляхом обміну листами, прийняття до виконання замовлень тощо. Зокрема, прийняттям пропозиції відповідно до частини 2 статті 642 Цивільного кодексу України є вчинення особою, яка одержала оферту, відповідних конклюдентних дій (надання послуг, сплата коштів тощо). Зазначена правова норма не містить вичерпного переліку можливих конклюдентних дій». Близька за змістом правова позиція викладена й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору. В цій справі суд з`ясував, що на веб сайті https://www.videomatica.com.ua/ була розміщена по своїй суті рекламна пропозиція отримати певні освітні послуги. Крім цього, на вказаному веб сайті розміщено інформацію про осіб, які можуть надавати такі послуги (викладачі), серед яких була зокрема [PERSON] (псевдонім [PERSON] ). Після цього відповідач шляхом обміну письмовими повідомленнями із позивачкою у месенджері «Telegram» повідомив позивачку про вартість послуг (108\~750 грн.), порядок оплати вартості, можливість здійснити оплату частинами, факт того, що такі послуги надаватиме [PERSON] , приблизну дату початку надання послуг, їх тривалість та періодичність. З тексту досліджених повідомлень суд вбачає, що позивачка розуміла зміст такої пропозиції відповідача, зокрема зміст та суть послуг, особи, яка буде їх надавати, їх вартість та тривалість. Також з наданих доказів вбачається, що позивачка не заперечувала проти таких умов, а в подальшому їх прийняла, зокрема шляхом здійснення оплати вартості послуг. Таким чином, з досліджених доказів суд приходить до висновку, що відповідач у своїх повідомленнях надав позивачці оферту укласти договір про надання послуг, в якій навів істотні умови договору надання послуг, а саме: предмет та зміст послуги, що буде надана; ціна послуг, їх розмір та порядок оплати; виконавці та можливість залучення інших осіб до надання послуг. В свою чергу позивачка прийняла таку оферту (здійснила акцепт), зокрема, шляхом вчинення конклюдентних дій у вигляді оплати вартості майбутніх послуг. Суд вище з`ясував, що останню оплату позивачка здійснила 04.12.2023, а отже 04.12.2023 між позивачкою та відповідачем був укладений договір про надання послуг істотні умови якого сторони погодили шляхом обміну письмовими повідомленнями. Оскільки обмін такими повідомленнями здійснювався у месенджері «Telegram», який за своєю суттю є інформаційно-комунікаційною системою, суд констатує, що такий договір укладений у письмовій формі. Врешті, суд на підставі досліджених доказів, зокрема скриншотів обміну повідомлень у месенджері «Telegram» та файлів відеозапису з`ясував, що позивачка отримувала освітні послуги в межах навчального курсу. За таких висновків суд відхиляє доводи позивачки про те, що вона не вступала у договірні відносини із відповідачем. Той факт, що позивачка не підписувала жодних письмових документів, не може беззаперечно свідчити про відсутність договірних відносин, позаяк Цивільний кодекс України допускає різні способи укладення договорів між сторонами, зокрема шляхом обміну письмовими повідомленнями та вчиненням конклюдентних дій. Навпаки, з сукупності наданих позивачкою та відповідачем доказів вбачається факт виникнення між ними договірних відносин. Крім цього, суд відхиляє доводи позивачки про те, що їй було невідомо про те, кому саме здійснювалась оплата також з тих підстав, що із долучених позивачкою платіжних інструкцій вбачається посилання на «код ЄДРПОУ: 3735304094», який повністю збігається із РНОКПП відповідача, й відомості про який занесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Таким чином позивачка мала реальну можливість переконатися у тому, якій саме особі буде здійснюватись оплата за майбутні послуги. Повертаючись до практики Верховного Суду щодо застосування ст. 1212 ЦК України, суд зазначає, що в цій ситуації з`ясувалась наявність договірних відносин між позивачкою та відповідачкою. Як зазначив суд вище, позивачка у позовній заяві стверджувала про те, що вона припинила брати участь в навчанні про що написала відповідну «заяву» організаторам, однак на підтвердження таких доводів не надала суду жодних доказів. На підставі цього суд дійшов до висновку про те, що за наявності договірних відносин між сторонами, застосування ст. 1212 ЦК України для відновлення порушених прав та інтересів позивачки не допускається. А отже, позивачка обрала неналежний та неефективний спосіб захисту, а тому в задоволенні її позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються\~у разі відмови в позові - на позивача. Таким чином судові витрати в цій справі покладаються на позивачку. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed