Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] за допомогою системи "Електронний суд" звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ДП "Харківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в розмірі 100000 грн. та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що він є особою з інвалідністю 3 групи з дитинства. Також зазначає, що він перебував з відповідачем у трудових відносинах, з 31.05.2016 по 30.11.2020 року займав посаду провідного юрисконсульта та з 01.12.2020 по 25.04.2024 займав посаду начальника юридичного відділу Дочірнього підприємства "Харківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України". 25.04.2024 року позивач звернувся до відповідача з заявою про звільнення його з займаної посади на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України через тривалу заборгованість підприємства перед позивачем щодо виплати йому заробітної плати з жовтня 2023 року та через погіршення стану морального та фізичного здоров`я. Наказом ДП "Харківський облавтодор" № 18/ВК від 25.04.2024 року позивача звільнено на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП з займаної посади та зобов`язано головного бухгалтера виплатити позивачу компенсацію за невикористану відпустку за періоди роботи з 31.05.2019 по 25.04.2024 року, яка складає 118 календарних днів, та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. Проте, в день звільнення 25.04.2024 року заборгованість по заробітній платі з жовтня 2023 року та належні позивачу при звільненні виплати відповідачем здійснені не були, що порушило звичний для позивача уклад життя, завдало йому моральних страждань, які виразилися в переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права. З жовтня 2023 року перебуваючи в морально пригніченому стані за відсутності виплати заробітної плати та інших належних позивачу виплат, та не маючи фінансових ресурсів для повноцінного життя, у позивача погіршився стан психічного та фізичного здоров`я. З 01.11.2023 по 10.11.2023 року позивач проходив стаціонарне лікування в неврологічному відділенні КНП "Міська клінічна багатопрофільна лікарня № 17" ХМР, та, не маючи фінансових ресурсів, вимушений був брати в борг грошові кошти для лікування, обстеження та оздоровлення. Отже, за вини відповідача принижував свою честь та гідність як людини, морально та фізично відчував страждання. 01.05.2024 року для захисту своїх порушених прав позивач звернувся до суду з позовом до Дочірнє підприємство "Харківський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" про стягнення заборгованості із заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підтверджує факт триваючого у часі правопорушення щодо позивача зі сторони відповідача. 10.05.2024 року позивач вимушений був пройти обстеження у ДУ "Інститут неврології, психіатрії та наркології Національної академії медичних наук України", в результаті якого був виявлений органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, який став мати за вини відповідача хронічний стан і потребує подальшого лікування, значних часових і фінансових витрат. 04.06.2024 року представником відповідача [PERSON] через систему "Електронний суд" подано відзив на позовну заяву, в якому вона проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Доводи своїх заперечень обґрунтовує тим, що у ДП "Харківський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" мав місце надважливий факт скрутного фінансового становища підприємства, обставин непереборної сили, та підприємство не мало можливості вчасно закрити заборгованість, бо знаходиться у Харківській області, що безпосередньо є територією активних бойових дій під час воєнного стану в Україні. Крім того, термін виплати заробітної плати на госпрозрахунку ДП "Харківський облавтодор" залежить від терміну розрахунків за виконані роботи від основного замовника, Служби відновлення і розвитку інфраструктури у Харківській області, який зобов`язаний приймати роботи і перераховувати кошти за їх виконання на рахунок підприємства кожен місяць, але жодним чином не виконує свої зобов`язання. Так заборгованість основного замовника перед ДП "Харківський облавтодор" з жовтня 2023 року по квітень 2024 року становила 75 607 600 грн. Відповідач неодноразово звертався до основного замовника з проханням посприяти сплаті коштів за виконані підприємством роботи, що дало б відповідачу змогу розрахуватися із заборгованістю по заробітній платі. Крім цього, відповідач з аналогічним проханням звертався до Міністерства розвитку громад, територій та інфраструктури України, а також до Державної агенції відновлення та розвитку інфраструктури України, але такі звернення не принесли жодного результату. Також зазначає, що з додатків до позовної заяви встановлено, що позивач є фізичною особою-підприємцем 3 групи, та з 2019 року веде адвокатську діяльність і обліковується у Раді адвокатів Харківської області по теперішній час. Це підтверджує, що позивач, крім займаної посади керівника юридичного відділу, з 30.07.2019 року має змогу вести підприємницьку діяльність по декільком напрямкам. Крім того, є сумнівними посилання позивача на погіршення стану здоров`я, яке викликано невиплатою підприємством заробітної плати, оскільки позивач є особою з інвалідністю 3 групи саме внаслідок неврологічного захворювання та має перебувати під постійним наглядом невролога на стаціонарному лікуванні, що вказано у рекомендованих заходах щодо відновлення працездатності у довідці до акту Медико-соціальної експертизи про встановлення позивачу 3 групи інвалідності. Таким чином, захворювання у позивача встановлено ще як мінімум з кінця 2022 року або на початку 2023 року, а тому є підстави вважати, що захворювання позивача ніяким чином не відноситься до періоду невиплати йому заробітної плати. Також згідно Програми індивідуальної реабілітації і виконуючи її вимоги, відомо, що позивач має проходити планове обстеження та лікування на регулярній основі протягом року. Також позивачем не надано жодних доказів, що підтверджують факт оплати медикаментів, призначених лікарями у консультативному висновку, чи фактичного підтвердження оплати медичних послуг, які, як стверджує позивач, прийшлось йому отримати на платній основі. Аргументація спричинення моральної шкоди та формування доказової бази покладається на працівника, який повинен у суді довести усіма наявними та належними доказами заподіяння йому моральної шкоди. 08.06.2024 року позивачем за допомогою підсистеми "Електронний суд" подано відповідь на відзив, в якій він додатково вказує про те, що компенсація моральної шкоди повинна відбуватися в будь-якому випадку її спричинення. Вказує на те, що достатнім доказом наявної вини відповідача та його протиправних дій щодо позивача, які призвели до наявних моральних страждань, погіршення стану здоров`я, є лист-відповідь Північно-Східного МУ ДСзПП, в якому зазначено, що до Дочірнього підприємства вжито заходи згідно наданих повноважень, в тому числі видано припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю та складено протокол про адміністративне правопорушення. 13.06.2024 року представником відповідача за допомогою системи "Електронний суд" подано заперечення на відповідь на відзив, в яких вона зазначає, що надані позивачем докази не можуть жодним чином показати фактичний взаємозв`язок між невиплатою заробітної плати відповідачем та підтвердженням факту страждань і зміни звичного способу життя позивача. Позивач у відповіді на відзив спирається на лист-відповідь Північно-Східного МУ ДСзПП від 31.05.2024 у якості достатнього доказу порушення його конституційних прав. Але це лише фіксує факт адміністративного правопорушення зі сторони відповідача, а КУпАП не передбачає можливості стягнення моральної (немайнової) шкоди, тому це не є достатнім доказом вини, що спричинила моральну шкоду. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.05.2024 року відкрито провадження по справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 19.08.2024 року клопотання представника ДП "Харківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" Секової О.Ю. про витребування доказів залишено без задоволення. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник Дочірнього підприємства "Харківський облавтодор" ВАТ "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, направив заяву про проведення судового розгляду за відсутності представника відповідача. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи встановлено, що з 31.05.2016 по 01.12.2020 року [PERSON] працював у Дочірньому підприємстві "Харківський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України" на посаді провідного юрисконсульта, з 01.12.2020 по 25.04.2024 року - на посаді начальника юридичного відділу, що підтверджується відомостями з копії трудової книжки [PERSON] . Наказом № 18/ВК від 25.04.2024 року [PERSON] звільнено з посади начальника юридичного відділу ДП "Харківський облавтодор" за власним бажанням на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. Зобов`язано головного бухгалтера [PERSON] виплатити [PERSON] компенсацію за невикористану відпустку за періоди роботи з 31.05.2019 по 25.04.2024 року, яка загалом складає 118 календарних днів, та вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку. З копії повідомлення по нараховані та виплачені суми при звільненні від 25.04.2024 року встановлено, що [PERSON] в зв`язку зі звільненням, нараховано та належить до виплати 314826,85 грн. Після всіх утримань сума до виплати складає 243950,94 грн. З копії листа Північно-Східного Міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 31.05.2024 року встановлено, що управлінням, в межах наданих повноважень, розглянуті звернення [PERSON] щодо можливих порушень вимог законодавства про працю посадовими особами Дочірнього підприємства «Харківський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» в частині невиплати заробітної плати при звільненні. З метою розгляду звернення здійснено позаплановий захід державного нагляду (контролю) у діяльності Дочірнього підприємства, під час якої проаналізовано надані адміністрацією Дочірнього підприємства документи та встановлено, що відповідно до наказу № 18-ВК від 25.04.2024 року [PERSON] звільнено з посади 25.04.2024 року на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану щорічну відпустку у кількості 118 днів та вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку. Також встановлено, що на день звільнення перед [PERSON] була наявна заборгованість із виплати заробітної плати за жовтень 2023 року (частково), грудень 2023 квітень 2024 років. Остаточна виплата всіх сум, що належать [PERSON] при звільненні, виплачена 14.05.2024 року, чим порушено вимоги ч. 1 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» в частині невиплати заробітної плати працівнику на умовах, визначених трудовим договором. За результатами проведеного заходу державного нагляду (контролю) до Дочірнього підприємства вжито заходи згідно наданих повноважень, в тому числі видано припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю та складено протокол про адміністративне правопорушення 31.05.2024 року Північно-Східним Міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці проведено захід державного контролю Дочірнє підприємство "Харківський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України", в результаті якого винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю № ПНС/ХК/9446/091/П, з якого встановлено, що підприємством не дотримано строків виплати заробітної плати працівнику відповідно до чинного законодавства та колективного договору; не проведено при звільненні працівника виплати всіх сум, що належали йому в день звільнення, що підтверджується копією вказаного припису. З копій виписок по особовому рахунку ДП "Харківський облавтодор" ВАТ "ДАК "Автомобільні дороги України" вбачається рух коштів на рахунку. З копії листа від 03.01.2024 року встановлено, що відповідач звертався до начальника Служби відновлення і розвитку інфраструктури у Харківській області, в якому вказує, що в зв`язку з відсутністю в грудні місяці 2023 року оплати за виконані роботи у розмірі 25 170 872,05 грн. згідно договору № Т1-УТР/21 від 06.01.2021 на підприємстві склалась критична ситуація. Відсутність оплати призвела до припинення постачання основних будівельних матеріалів та особливо ПММ. Також на підприємстві не виплачена заробітна плата та податки за вересень-листопад 2023 року. В зв`язку з чим відповідач просить посприяти щодо оплати коштів підприємству за виконані роботи. З копії листа від 03.04.2024 року встановлено, що відповідач звертався до начальника Служби відновлення і розвитку інфраструктури у Харківській області, в якому вказує, що станом на 03.04.2024 року заборгованість перед підприємством за виконані роботи згідно договору Т1-УТР/21 від 06.01.2021 року складає загальну суму 280 050,1 тис.грн. З копій листів від 18.03.2024 року встановлено, що голова обласної Організації Профспілки Макєєва А. зверталась з листом до Віце-прем`єра - міністра з відновлення України - міністра розвитку громад, територій та інфраструктури України [PERSON] , та Голови Державної агенції відновлення та розвитку інфраструктури України Мустафи-Масі Найєма з приводу критичної фінансової ситуації, яка склалась в дорожніх філіях ДП "Харківський облавтодор". Вказує, що майже 6 місяців працівники дорожньої галузі не отримують заробітної плати за виконані дорожні роботи. Станом на 01.03.2024 року найбільш критичні платежі підприємства ДП "Харківський облавтодор" складають 65,0 млн. грн., в тому числі заборгованість з виплати заробітної плати 28,0 млн.грн. Також з матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] встановлено з 01.12.2021 року 3 групу інвалідності з дитинства. Інвалідність встановлена на строк до 01.12.2024 року з датою чергового переогляду 01.12.2024 року. Рекомендовані заходи щодо відновлення працездатності: нагляд невролога, стаціонарне лікування, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 15.03.2023 року та копією довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААВ № 319697. [PERSON] проходив стаціонарне лікування у КНП "Міська багатопрофільна клінічна лікарня № 17" ХМР в період з 01.11.2023 року по 10.11.2023 року, що підтверджується копією виписки із медичної карти стаціонарного хворого № 13659. З копії консультативного висновку спеціаліста ДУ "Інститут неврології, психіатрії та наркології НАМН України" від 10.05.2024 року встановлено, що [PERSON] має неврологічне захворювання. Копіями квитанцій, долучених до матеріалів справи, підтверджені витрати [PERSON] на лікування та придбання медичних препаратів. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо заподіяння моральної шкоди, спричиненої невиплатою заробітної плати та несвоєчасним розрахунком при звільненні працівника, спірні правовідносини регулюються нормами КЗпП України, ЦК України. Згідно із частиною першою статті15, частиною першої статті16 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оплату праці», частиною першою статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості. Розмір грошового відшкодування моральної (немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), та, з урахуванням інших обставин, зокрема, тяжкості вимушених змін у життєвих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації позивача. При цьому, виходити слід із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналіз статей 11та 23 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала:1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом (стаття 1167 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року в справі№ 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними.Шкода відшкодовується незалежно від вини. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із цих складових є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2019 року в справі№ 464/3789/17). Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав з боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя (постанова Верховного Суду від 24 травня 2022 року у справі № 201/5731/19 (провадження № 61-8507св21). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення. Тобто за умови порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати (постанова Верховного Суду від 20 грудня 2023 року у справі №302/181/20 (провадження №61-10794св23). Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). По своїй суті зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є досить специфічним зобов`язанням, оскільки не на всіх етапах свого існування характеризується визначеністю змісту, а саме щодо способу та розміру компенсації. Джерелом визначеності змісту обов`язку особи, що завдала моральної шкоди, може бути: (1) договір особи, що завдала моральної шкоди, з потерпілим, в якому сторони домовилися зокрема, про розмір, спосіб, строки компенсації моральної шкоди; (2) у випадку, якщо не досягли домовленості, то рішення суду в якому визначається спосіб та розмір компенсації моральної шкоди (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі N 180/1735/16-ц (провадження N 61-18013сво18)). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні "трансформують" шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування "обчислює" шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі N 487/6970/20 (провадження N 61-1132св22)). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі N 477/874/19 (провадження N 14-24цс21) вказано, що "абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін "інші обставини, які мають істотне значення" саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2023 року у справі N 326/789/21 (провадження N 61-4995св23) зазначено, що: "У постанові Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі N 6-23цс12 зроблено висновок, що "КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати". Статтею 78 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ч. 2 ст. 79 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Приписами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши надані докази, суд зазначає, що матеріалами справи доведено та не заперечується відповідачем факт порушення ДП "Харківський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" строків виплати позивачеві заробітної плати, що і стало підставою для звільнення [PERSON] на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Крім того, в порушення норм ст. 116 КЗпП України в день звільнення не виплачено позивачеві всі суми, що належать йому від підприємства, що підтверджується, серед іншого, заходом державного контролю, проведеним Північно-Східним Міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що несвоєчасна виплата заробітної плати та в день звільнення всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства, є порушенням трудових прав позивача. Вказані обставини викликали у [PERSON] необхідність докладати додаткові зусилля для організації свого життя, як наслідок, завдали моральних страждань, які виразилися в неотриманні коштів на проживання протягом певного періоду та переживаннях, пов`язаних із необхідністю звернення до суду за захистом свого порушеного права. Доводи відповідача про те, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець, займається адвокатською практикою, а тому незалежно від виплати йому заробітної плати мав грошові кошти для існування, не спростовує факт порушення роботодавцем трудових прав працівника і не може ставити в залежність виплату правникові належних від підприємства грошових коштів. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить зі ступеня та характеру завданих позивачу моральних страждань, що були викликані порушенням його гарантованого Конституцією права на оплату праці, характеру та способу заподіяння моральної шкоди, та вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги та стягнути з Дочірнього підприємства "Харківський облавтодор" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія" Автомобільні дороги України" на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 3000 грн. Доводи відповідача про недоведеність позивачем необхідності проходження лікування саме внаслідок дій відповідача, їх зумовленість встановленням необхідності періодичного проходження лікування згідно з програмою реабілітації не спростовує факт заподіяння позивачеві моральної шкоди, а свідчить про погіршення стану здоров`я позивача з зв`язку з порушенням його трудових прав. Доводи відповідача про необхідність врахування неплатоспроможності підприємства, яка зумовлена неоплатою основним замовником вартості виконаних підприємством робіт, не є тією обставиною, яка враховується судом при визначенні наслідків порушення трудових прав позивача. Суд також зазначає, що частиною третьою статті 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Отже, законодавець пов`язує звільнення від відповідальності роботодавця за умови доведення останнім, що таке порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або інших обставин непереборної сили. Однак відповідачем не доведено та не надано належних та допустимих доказів того, що саме вказані обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з [PERSON] В п. 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно дост. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що частка задоволених позовних вимог складає 3%, витрати зі сплати судового збору у розмірі 36,31грн. (1211,20грн.*3/100) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial