Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Деснянського районного суду міста Києва із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 09.02.2018 [PERSON] видав довіреність, якою уповноважив [PERSON] продати за ціною та на умовах на її власний розсуд земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства розташовану на території Київської області, підписувати договір купівлі-продажу земельної ділянки, визначаючи при цьому ціну та умови, самостійно, на свій розсуд, із правом отримання належних Позивачу грошей. Довіреність видано терміном на 1 рік, без права передоручення і дійсна до 09.02.2019. Діючи від імені позивача, відповідачка 05.04.2018 уклала договір купівлі - продажу земельної ділянки, який посвідчено приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Корнійчук A.B. Предметом цього договору є передача продавцем у власність покупця - [PERSON] земельної ділянки, що розташована за адресою: Київська обл., Шапіївська с/р площею 1,5720 гектара, кадастровий номер 3224088600:04:004:0010. Відповідно п. 3 Договору, продаж вчинено за ціною 79269,67 грн. Підписання представником продавця цього договору свідчить про проведення з [PERSON] розрахунку в повному обсязі, та відсутності з його боку претензій. Як вбачається із п. 9 договору, покупець довів до відома представника продавця, що гроші сплачені йому за цим договором належать особисто покупцю. Згідно п. 10 Договору, представник продавця ознайомився із п. 9 Цього Договору. Виходячи із наведеного, представник продавця отримала від покупця 79269,67 грн. Державну реєстрацію договору купівлі - продажу проведено 05.04.2018. Відповідач отримала 79269,67 грн., як представник продавця за договором купівлі - продажу, однак зазначені кошти продавцю не передала. Позивач, дізнавшись з реєстру речових прав на нерухоме майно про відчуження земельної ділянки, 16.04.2020 надіслав повідомлення-вимогу відповідачу, проте вимога залишилась без відповіді. 29.11.2022 Деснянським районним судом міста Києва по справі № 754/3955/21 винесено рішення про задоволення позовних вимог позивача та стягнуто з відповідачки на користь позивача кошти у розмірі 79269,67 грн., як безпідставно отримані. 03.02.2023 позивач звернувся із заявою про примусове виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва до Приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Клименюка О.О. 06.02.2023 останнім винесена постанова про відкриття виконавчого провадження №70947073. Проте, відповідачка, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду. 18.01.2024 Київським апеляційним судом прийнята постанова по справі № 754/3955/21, якою апеляційну скаргу відповідача залишено без задоволення та рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.11.2022 залишено без змін. Станом на 30.01.2024 рішення суду у справі №754/3955/21 не виконане. Отже, в зв`язку з вище викладених обставин наявні правові підстави для застосування до відповідача наслідків невиконання грошового зобов`язання, передбаченого ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13.02.2024 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, прохальна частина позовної заяви містить вимогу про розгляд справи у відсутність представника позивача, проти ухвалення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося до суду з відміткою відділення поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідно до постанови КЦС ВС від 10.05.2023 № 755/17944/18 (61-185св23) довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду, зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.. Відповідачка не скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, відповідно до ч.3 ст. 211, ч.4 ст.223, ч.1 ст.280, ст.281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності відповідачки на підставі наявних у ній даних і доказів та ухвалити заочне рішення. Через неявку в судове засідання учасників справи, судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 29.11.2022 рішенням Деснянського районного суду міста Києва позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих коштів - задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 79269,67 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. Постановою Київського апеляційного суду від 18.01.2024, апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.11.2022 залишено без змін. Поновлено дію рішення Деснянського районного суду міста Києва від 29.11.2022 (а.с. 13-15). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 06.02.2023 приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименко О.О. було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 70947073 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 79269,67 грн.(а.с.18). З відповіді Приватного виконавця Клименко О.О. від 30.07.2024 вих. №1538 вбачається, що в рамках ВП №70947073 з примусового виконання виконавчого листа виданого Деснянським районним судом міста Києва у справі №754/3955/21 від 02.01.2023 з рахунку боржниці [PERSON] 31.01.2024 були списані кошти у розмірі 146,28 грн., 06.02.2024 приватним виконавцем було списано з рахунку боржниці 88762,11 грн.(а.с.66). Отже, суд приходить до висновку, що відповідачка рішення суду виконала 06.02.2024. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Відповідно до частин першої, третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові ВСУ від 01.12.2018 №325/1729/16-ц та викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох відсотків річних та інфляційних втрат входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору. Правомірність застосування ст. 625 ЦК України в разі прострочення виконання боржником рішення суду підтверджена також у наступних постановах: Постанові Верховного Суду у складі Великої Палати від 16.05.2018 по справі № 686/21962/15-ц, Постановах Верховного Суду у справах № 310/5419/15-ц від 11.07.2018, № 463/4711/15 від 04.07.2018, № 703/4704/15-ц від 28.02.2018, № 361/7939/2015ц від 06.08.2018. У постанові Верховного Суду від 06.08.2018 по справі №361/7939/2015ц вказано, що суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, також з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу, зобов`язання [PERSON] сплатити заборгованість тривало до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України. Позивач вважає, що відповідачка порушила грошове зобов`язання з виплати боргу, відтак обраховує період, починаючи з дня направлення відповідачці вимоги про виплату отриманих нею коштів. Отже, позивач вказує саме період з 16.04.2020 по 30.01.2024, за який у позивача виникло право на застосування положення статті 625 ЦК України, у вигляді стягнення інфляційних втрат - 40739,52 грн. і трьох процентів річних - 9018,55 грн. Проте, суд із вказаними доводами в повному обсязі не погоджується, з наступних підстав. Відповідно до письмових матеріалів справи, 16.04.2020 позивач направив на адресу відповідачки, яка відповідає адресі її реєстрації, вимогу про повернення грошових коштів позивачу, отриманих відповідачкою від реалізації об`єкта нерухомості за довіреністю. Відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Враховуючи те, що письмові матеріали справи не містять доказів на підтвердження встановлення сторонами по справі строку виконання відповідачкою обов`язку передати грошові кошти від реалізації об`єкта нерухомості за довіреністю, що належить позивачу, та приймаючи до уваги положення ч. 2 ст. 530 ЦК України, суд приходить до висновку, що строк виконання відповідачкою обов`язку щодо повернення грошових коштів має обраховуватися з 23.04.2020 (16.04.2020+7 днів). Згідно відповіді приватного виконавця Клименко О.О. від 30.07.2024 вих. №1538, рішення суду фактично відповідачкою виконане 06.02.2024. Проте, враховуючи зміст положення ст. 13 ЦПК України та прохальну частину позовної заяви, суд приходить до висновку, що період за який відповідачка має виплатити позивачу в порядку ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційни втрати становить з 23.04.2020 по 30.01.2024. Оскільки суд дійшов висновку про інший період порушення грошового зобов`язання, ніж вказано позивачем у позовній заяві, відтак суд надає свій розрахунок, згідно якого 3 % річних за період з 23.04.2020 по 30.01.2024 становить 8972,00 грн., а інфляційні втрати - 41219,21 грн. Проте, суд обмежений у праві виходити за межи позовних вимог, відтак з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню за період з 23.04.2020 по 30.01.2024 інфляційні втрати у розмірі 40739,52 грн. та 3 % річних - 8972,00 грн. Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Досліджуючи надані представником позивача докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, суд дійшов висновку, що наданих доказів достатньо для встановлення розміру витрат на правничу допомогу та факту надання адвокатом професійної правничої допомоги позивачу у даній справ, а саме в розмірі 10000,00 грн. підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: partial