Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Позивачі звернулись до суду з даною заявою (а.с.1-3) та просять постановити рішення, яким визнати за ними: - Колєвою Лілією Петрівно, [PERSON] , [PERSON] , за кожним право власності на 1/4 частину житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як за членами колгоспного двору. Позивачі свої вимоги мотивують тим,\~що станом на 14.04.1991 року домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] відносилось до суспільної групи колгоспний двір, членами якого були: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та померла - [PERSON] . Кожному члену цього колгоспного двору належало по 1/4 частині названого домоволодіння. В порядку спадкування позивачі успадкували частку вказаного домоволодіння після смерті матері [PERSON] на підставі рішення суду. При зверненні до державного реєстратора з заявами про оформлення свого права на належні їм частки названого домоволодіння, вони отримали рішення про відмову з тих підстав, що не подано документу, який підтверджує виникнення, перехід та припинення права власності на об`єкт речових прав. \~ \~ \~ \~Зазначене стало приводом для звернення до суду. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 29.05.2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с.27), про що повідомлено позивачів по справі (а.с.28). 12.06.2024 через канцелярію суду надійшло клопотання представника позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] про усунення недоліків позовної заяви (а.с.29-51). Ухвалою від 12.06.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовчий розгляд на 05.08.2024 року об 11:00 годині (а.с.52), про що повідомлено сторін по справі (а.с.53). \~ \~ \~ \~У підготовче засідання 05.08.2024 року: - позивачі - не прибули, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлялися згідно вимог чинного законодавства. Будь-яких заяв та клопотань до суду не подавали; \~ \~ \~ \~- представник відповідача - не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства на адресу суду подав заяву про розгляд справи у його відсутність та з визнанням позовних вимог (а.с.54). З цих підстав ухвалою суду від 05.08.2024 було відкладено підготовче засідання на 10:00 годину 12.09.2024 року (а.с.57) та вдруге повідомлено сторін по справі (а.с.58). В підготовче засідання 12.09.2024 року: -позивачі [PERSON] (а.с.62-63), Ботіка (а.с.64-65) та представник позивача [PERSON] [PERSON] (а.с.66-68) прибули, підтримали позовні вимоги, підтвердили, що ними подано усі докази на обґрунтування позовних вимог. Вважали за можливе закрити підготовче засідання та призначити справу до судового розгляду; \~ \~ \~ \~- представник відповідача - не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. Раніше 19.06.2024 року (а.с.54-55) на адресу суду подавав заяву про розгляд справи у його відсутність та з визнанням позовних вимог. Ухвалою суду від 12.09.2024 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду на 11:00 годину 15.10.2024 року (а.с.74), про що повідомлено сторін по справі (а.с.75). В судове засідання 15.10.2024 року: -позивачі та представник не прибули, кожен окремо подали заяви по підтримання позовних вимог, наполягали на їх задоволенні (а.с.77-79, 81-82); \~ \~ \~ \~- представник відповідача - не прибув, про час та місце проведення підготовчого розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства. Раніше 19.06.2024 року на адресу суду подавав заяву про розгляд справи у його відсутність та з визнанням позовних вимог (а.с.54-55). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про задоволення\~позовних\~вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч.2 ст.123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Судом встановлено, що станом на 14 квітня 1991 року відповідно до запису в погосподарській книзі за 19911995 роки с. Владичень Болградського району Одеської області, житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав до суспільної групи колгоспний двір. В даному домоволодінні станом на 14.04.1991 року проживали та були зареєстровані: голова двору [PERSON] , [INFO] його дружина [PERSON] їх донька [PERSON] , [INFO] їх донька [PERSON] , [INFO] . Зазначене підтверджується довідкою №129 від 09.06.2024 року, виданою старостою Владиченського старостинського округу Болградської міської ради Одеської області (а.с.16). Позивач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище в процесі укладення шлюбу на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER] від 16.03.1992 року виданого Владиченською сільською радою Болградського району Одеської області, актовий запис № 4 (а.с.30) З досліджених матеріалів справи вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть складеним Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Болградського управління юстиції Одеської області актовий запис № 182., у зв`язку з чим відкрилась спадщина на належне померлій майно. За позивачами по справі [PERSON] , [PERSON] , на підставі рішення Болградського районного суду Одеської області від 26 липня 2013 року (справа №497/1722/13-ц) визнано право власності на 1/4 частку домоволодіння за адресою: [ADDRESS] як за спадкоємцями після смерті [PERSON] , а саме: за [PERSON] на 1/6 частку, за [PERSON] на 1/12 частку (а.с.17). Комунальним підприємством\~«Болградське бюро\~технічної інвентаризації»\~виготовлено технічний\~паспорт на\~домоволодіння за\~адресою: [ADDRESS] (а.с.18-26). Згідно звіту про оцінку майна оцінювач зробив висновок, що ринкова вартість житлового будинку загальною площею 86 кв.м, що знаходитися за адресою: [ADDRESS] складає 118 555.00 тисяч гривень (а.с.32-51). Беручи до уваги роз`яснення Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» вбачається, що до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час? законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні.? Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР).? Положеннями пп. «а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. В силу зазначених вимог позивачі є, а померла особа - була, власниками зазначеного домоволодіння в рівних частках як члени колгоспного двору. На час звернення до суду позивачі, кожен окремо, мали намір зареєструвати право власності на свої частки зазначеного домоволодіння, однак державний реєстратор відмовив їм, позивачам у реєстрації права власності в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують набуття позивачами права власності на свої частки житлового будинку за названою адресою (а.с.32, 33, 34). Відносини, пов`язані з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно всіх форм власності, їх обмежень та правочинів щодо нерухомості регулює Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року N 1952-IV, із подальшими змінами і доповненнями. Відповідно до абзацу першого частини другої статті 18 названого Закону перелік документів для здійснення державної реєстрації прав визначається у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року № 703. Згідно п.9 Порядку … разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, та документ, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав. У разі коли оригінали документів, необхідних для державної реєстрації прав, відповідно до законодавства залишаються у справах державних органів, органів місцевого самоврядування, що їх видають, заявник подає копії документів, оформлені такими органами відповідно до законодавства. У відповідності з п.п.23, 24 Порядку … за наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, що визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор приймає відповідне рішення, яке повинне містити вичерпний перелік обставин, що стали підставою для його прийняття, з відповідним обґрунтуванням їх застосування. За результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися суб`єкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). На заяві, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, заявником у довільній формі зазначаються відомості про отримання документів у повному обсязі та проставляється власний підпис. Державна реєстрація прав проводиться на підставі документів, необхідних для відповідної реєстрації, передбачених статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та цим Порядком … (п.40). Так, згідно п.42 Порядку ... для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р., подаються: 1) технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна; 2) документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси. Документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, не вимагається у разі, коли державна реєстрація права власності проводиться на індивідуальний (садибний) житловий будинок, садовий, дачний будинок, збудований на земельній ділянці, право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі прав. У такому разі заявник в поданій заяві обов`язково зазначає відомості про кадастровий номер відповідної земельної ділянки. Разом з цим, п.43 Порядку … визначено, що для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 р. та розташовані на території сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення по господарського обліку, замість документів, передбачених пунктом 42 цього Порядку, можуть бути подані: 1) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку, на якій розташований об`єкт нерухомого майна, у тому числі рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність чи відомості про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність з по господарської книги; 2) виписка з по господарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений, - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Враховуючи наявність рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень (а.с.41), тобто позивачі реалізували своє право на захист в позасудовому порядку, внаслідок чого звернулися з даним позовом до суду. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної та творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За результатом судового розгляду судом встановлено, що по справі мають місце обставини, передбачені ст.392 ЦК України, оскільки позивачі будучи власниками житлового будинку з господарськими будівлями і дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , не можуть зареєструвати право власності на належні їм частки домоволодіння в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу, внаслідок чого порушуються їх права як власників, що підлягають захисту в судовому порядку. З цих підстав, суд дійшов до висновку, що всі члени колгоспного двору фактично володіли домоволодінням, розташованим за адресою: [ADDRESS] у рівних частках, тобто кожний з них по 1/4 частці: голова двору [PERSON] , [INFO] його дружина [PERSON] , їх донька [PERSON] , [INFO] їх донька [PERSON] , [INFO] (а.с.16). А відтак вимоги позивачів [PERSON] , [PERSON] ,\~ [PERSON] про визнання за кожним з них права власності на 1/4 частину домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] як за членами колгоспного двору - є доведеними, та відповідачем не заперечуються. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування доведений позивачами відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Підсумовуючи усе вище викладене, суд вважає позовні вимоги позивачів цілком обґрунтованими, та приходить до висновку про їх задоволення у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved