Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

23.09.2024 [PERSON] звернулась в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська із заявою про встановлення факту розірвання шлюбу. Ухвалою судді Батманової В.В. від 25 вересня 2024 року по справі було відкрито провадження. В обґрунтування своїх вимог заявник у заяві посилалась на те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюб з 06.09.1997. Від даного шлюбу вони мають повнолітню доньку - [PERSON] та неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] . Заочним рішенням Новоайдарського районного суду луганської народної республіки від 01.02.2024 шлюб заявниці із [PERSON] , який народився [INFO] , який зареєстрований Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану у луганській області, відповідний актовий запис № 676 - розірваний. На даний час заявниця проживає у м. Дніпро, як внутрішньо переміщена особа. 12.09.2024 заявниця звернулась з метою реєстрації розірвання шлюбу до Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та додала до заяви копію рішення Новоайдарського районного суду луганської народної республіки від 01.02.2024 року о справі № 2-14/2024 про розірвання шлюбу. 20.09.2024 заявниця отримала від Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) лист за № 2351/31.27-25 про відмову у проведенні державної реєстрації розірвання шлюбу та рекомендовано звернутися до суду для подальшого вирішення питання щодо розірвання шлюбу. У зв`язку з викладеним просить суд встановити факт розірвання шлюбу 01.02.2024, що був укладений 06 вересня 1997 року між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [INFO] та [PERSON] , (РНОКПП [NUMBER] ), [INFO] , який був зареєстрований 06 вересня 1997 року Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану у Луганській області, актовий запис № 676. Заявник надала заяву в якій вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності. Представник заінтересованої особи Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м. Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, також надав заяву про можливість розгляду справи без її участі. Інші сторони в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Згідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, розгляд справи 22.10.2024 здійснювався без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюб з 06.09.1997. Шлюб було зареєстровано у Сєвєродонецькому міському відділі реєстрації актів громадського стану Луганській області про що складено відповідний актовий запис про укладення шлюбу за №676, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 06.09.1997. Від даного шлюбу вони мають повнолітню доньку - [PERSON] та неповнолітнього сина - [PERSON] [INFO] . На сьогоднішній день територія Сєвєродонецької міської територіальної громади є окупованою. Сєвєродонецька міська територіальна громада була зазначена в Переліку територіальних громад, що розташовані в районах проведення воєнних (бойових) дій або які перебувають в тимчасовій окупації, оточенні (блокуванні), затвердженому наказом Мінреінтеграції від 25.04.2022 р. №75. Вона також зазначена як тимчасово окупована територія Російською Федерацією у Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженому наказом Мінреінтеграції від 22.12.2022 р. №309, який став на заміну зазначеному вище Переліку. Заочним рішенням Новоайдарського районного суду луганської народної республіки від 01.02.2024 шлюб заявниці із [PERSON] , який народився [INFO] , який зареєстрований Сєвєродонецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану у луганській області, відповідний актовий запис № 676 - розірваний. На даний час заявниця проживає у м. Дніпро, як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується довідкою від 08.05.2023 за № 1201-5002609283. 12.09.2024 заявниця звернулась з метою реєстрації розірвання шлюбу до Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), та додала до заяви копію рішення Новоайдарського районного суду луганської народної республіки від 01.02.2024 року о справі № 2-14/2024 про розірвання шлюбу. 20.09.2024 заявниця отримала від Соборного відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) лист за № 2351/31.27-25 про відмову у проведенні державної реєстрації розірвання шлюбу та рекомендовано звернутися до суду для подальшого вирішення питання щодо розірвання шлюбу. Пунктом 4 частини 1 ст. 315 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи, в тому числі і про встановлення факту розірвання шлюбу. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. У відповідності до п. 1 постанови Пленуму ВС України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Згідно зі ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України після залишення ними тимчасово окупованої території. 07 травня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання правового режиму на тимчасово окупованій території України», яким, зокрема, частину третю статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» доповнено словами «крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану». Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». У практиці Європейського суду з прав людини розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України). Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17. Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо реєстрації шлюбу, з метою захисту прав і свобод громадян України на тимчасово окупованих територіях, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під контролем іншої держави. Документи, видані органами та установами (зокрема, закладами реєстрації актів цивільного стану), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом із іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, зокрема, під час розгляду справ у порядку статті 315 ЦПК України. Аналізуючи викладені норми права, та враховуючи, що [PERSON] не може отримати документ, підтверджуючий факт розірвання шлюбу, а також те, що встановлення факту розірвання шлюбу необхідне заявнику для укладення нового шлюбу, суд вважає необхідним задовольнити заяву та встановити факт розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 18 Постанові Пленуму ВСУ № 5 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» (із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму ВСУ № 15 від 25.05.1998) при постановлені рішення в справах про встановлення фактів, розподіл судових витрат не застосовується. На підставі викладеного,

Outcome: approved