Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

У квітні 2024 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшов позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом вселення. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідно до свдіоцтва про право власності на житло виданого 15.10.2003 року Київським квартирно-експлуатаційним управлінням МО України та договору дарування частки квартири від 15.11.2023 року, позивач є власником частини квартири, що знаходиться в [ADDRESS] . Іншим співвласником спірної квартири є відповідач [PERSON] , якій наледить на праві власності частина квартири. В той же час вказує, що з 2021 року [PERSON] чинить позивачу перешкоди у користуванні квартирою, шляхом самовільної зміни замків на вхідних дверях. У зв`язку з чим просить усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення до неї [PERSON] . Окрім того, вказує, що враховуючи, що квартира є трикімнатною, а співвласників є двоє фізичних осіб, сторони не можуть між собою погодити порядок користування квартирою, що призводить до конфліктів між ними, а отже просить встановити наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] : - виділити у користування [PERSON] житлову кімнату площею 17,1 кв.м.; - виділити у користування [PERSON] житлові кімнати площею 12,2 кв.м. та 12.3 кв.м.; - місця загального користування: кухню 8,1 кв.м., ванну кімнату 2,9 кв.м., вбиральню 1,2 кв.м., коридор 3,8 кв.м., передпокій 9,4 кв.м. залишити в загальному користуванні. В судовому засіданні позивач [PERSON] вимоги позову підтримав в поновонму обсязі, просив задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, які були досліджені судом, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що [PERSON] є власником частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 15.10.2003 року Київським квартирно-експлуатаційним управлінням МО України та договору дарування частки квартини від 15.11.2023 року посвідченого приватним нотаріусом КМНО Неліним С.О. (а.с. 11-14,15). Іншим власником частини спірної квартири [ADDRESS] на праві власності є [PERSON] , що підтверджується свдіоцтвом про право власності на житло виданого 15.10.2003 року Київським квартирно-експлуатаційним управлінням МО України (а.с. 15) . Відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав, позивач [PERSON] є власником частки квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, серія та номер: НСР334536, НСР334537 ; р№ 882 , виданий 15.11.2023 року та частки квартири [ADDRESS] на підставісвідоцтва про право власності, серія та номер: б/н, виданий 15.10.2003 року (а.с. 17,18). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити ( ст. 264 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. За принципами застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладених у рішеннях ЄСПЛ, позбавлення особи права на житло без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 2003 рік, спірна квартира має 3 кімнати житловою площею 41,6 кв.м. у тому числі: 1-а кімната - 17,1 кв.м., 2-а кімната - 12,2 кв.м., 3-я кімната - 12,3 кв.м., кухні площею 8,1 кв.м., ванної кімнати 2,9 кв.м., вбиральні 1,2 кв.м., коридору 3,8 кв.м., передпокою 9,4 кв.м.. Кваритра обладнана лоджією 4,6 кв.м. (а.с. 19-20). Допитаний в судовому засідані свідок [PERSON] , якому позивач являється роботодавцем, суду пояснив, що квартира належить позивачу та він не має доступу до неї. Свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснила, що є колишньою дружиною спільного сина сторін та вказала, що спірна квартира налнжить сторонам у справі та йде процес поділу майна. Отже, у ході судового розгляду встановлено, що між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки, домовленостей між ними щодо порядку користування квартирою не досягнуто. Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20 «Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.95 року № 20» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.91 року № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», якщо виділ частки будинку в натурі неможливий, суд вправі за заявленим про це позовом встановити порядок користування відособленими приміщеннями (квартирами, кімнатами) такого будинку. У цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Порядок користування жилим будинком може бути встановлено також і між учасниками спільної сумісної власності. Крім того, відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі № 6-12цс13 виходячи з аналізу ст. 358 ЦК України слід дійти висновку, що ця норма регулює саме порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності. Зокрема при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку, виходячи із його частки в праві спільної власності на будинок. Разом з тим виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування будинком з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об`єкт самостійної власності кожного з них. Визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток в праві власності на будинок. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав. Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2. 4. 7 та 1 1 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. З наданих суду доказів вбачається, що відповідач чинить позивачу перешкоди у доступі до належної йому частини квартири та у користуванні нею, чим порушують охоронювані законом права останнього. Отже, позивач, як власник частини квартири має право вимагати від відповідача, усунути перешкоди у вільному володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Враховуючи вищевикладене, відсутність згоди сторін щодо користування квартирою, позицію позивача про встановлення саме такого порядку користування квартирою, суд дійшов висновку про задоволення в цій частині позовних вимог у спосіб, визначений позивачем. Що стосується позовної вимоги про вселення позивача, суд зазначає наступне. Так, відповідно до матеріалів справи, позивач вказує, що він з 2021 року не може зайти до квартири, через змінені замки відповідачем. Суд взерає увагу, що доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. Водночас, позивачем на підтвердження наявності перешкод суду представлено лише пояснення свідка, який є найманим працівником позивача. Відповідач користується спірною квартирою на законних підставах, сам по собі факт проживання відповідача у спірній квартирі, не є беззаперечним підтвердженням того, що вона чинтть перешкоди у вселенні позивача до зазначеної квартири. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 06.04.2020 у справі № 754/14843/16. У зв`язку з вище викладеним, позов у частині вимог про вселення [PERSON] в квартиру [ADDRESS] не підлягає до задоволення, оскільки є необґрунтованою та недоведеною. Відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодекос випадках. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині встановлення порядку запропонованого позивачем. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в розмірі 1211, 20 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача На підставі викладеного та

Outcome: partial