Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] , через представника адвоката Мартинишина П.В., звернувся до Жовтневого районного суду м.Запоріжжя з позовом до [PERSON] , третя особа : Служба у справах дітей Запорізької міської ради про встановлення юридичного факту місця проживання дитини та самостійного виховання дитини. Позовна заява обґрунтована тим, що Позивач [PERSON] разом із відповідачкою [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 2009 по 2023 рік. За цей час у сторін народилися спільні діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . 18.05.2023 року рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя, зареєстрований шлюб між [PERSON] , та [PERSON] розірваний. Після розірвання шлюбу, за попередньою домовленістю батьки вирішили, що дитина [PERSON] буде проживати разом з матір`ю, а молодша дитина [PERSON] буде проживати разом з батьком та дитина повністю буде на утриманні позивача. Місце проживання дитини з батьком підтверджується договором оренди житлового приміщення від 10.05.2024 року, згідно якого [PERSON] орендує квартиру у [PERSON] , яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У вищезазначеній квартирі проживає позивач [PERSON] разом із дитиною [PERSON] . Також факт спільного проживання дитини з батьком підтверджується актом спільного проживання від 22.04.2024 року. Крім того, згідно із договором про визначення проживання дитини та участь батьків у її вихованні зазначено що: «Батьки» [PERSON] домовилися про місце проживання Дитини та про порядок здійснення батьківських прав Батьком і Матір`ю, яка проживає та проживатиме окремо від Дитини. Місцем проживання Дитини Батьки визначили місце проживання Батька, який самостійно виховує та утримує дитину без участі матері, за адресою: [ADDRESS] . У разі зміни місця проживання Дитини, Батько зобов`язується попереджувати Матір письмово із вказанням точної адреси місця проживання Дитини». Згідно з довідки від 23.04.2024 року за № 54 видана Запорізької міською радою, департамент освіти і науки Запорізького приватного навчального комплексу «Реал» Запорізької області, про те що, [PERSON] , 08.08.2014 року даному закладі освіти та за час навчання дитини мати [PERSON] батьківські збори не відвідувала, зв`язок з класними керівниками та вчителями не підтримувала, навчанням дітей не цікавилась. Крім того, обставини, викладені у позовній заяві, можуть бути підтвердженими показаннями свідків, у письмовій формі, долучені до позовної заяви: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Юридична фіксація факту знаходження дитини на одноособовому утриманні необхідна з метою захисту прав сина та уникнення суперечностей при визначенні даного факту зі сторонами органів державної влади та з метою отримання можливості одноосібного звернення батьком в інтересах дитини до державних та освітніх органів, органів місцевого самоврядування тощо. У той же час, мати [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , створила сім`ю з іншим чоловіком. Крім того, позивачу відомо, що остання планує виїхати на постійне місце проживання до Республіки Польща. Прохає суд, встановити факт проживання неповнолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] та самостійного її виховання батьком. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 3.05.2024 року відкрито провадження у цивільній справі у порядку спрощеного позовного провадження, справу призначено до розгляду у судовому засіданні з викликом сторін, відповідачу запропоновано подати відзив на позов. У судове засідання представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, прохав суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, з позовними вимогами згодна у повному обсязі. Представник третьої особи до судового засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про слухання справи , про причини неявки не повідомили . Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. В ході судового розгляду даної справи судом встановлено і вказана обставина підтверджуються договором житлового приміщення від 10 травня 2023 року , що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.20-22). [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, зареєстрованому 04.11.2009 року у Міському відділі реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис №1427, який в подальшому було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.05.2023 року (а.с.13-14). Від спільного подружнього життя сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 08.06.2010 року, виданий Гірницьким відділом реєстрації актів цивільного стану Макіївського міського управління юстиції Донецької області та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 12.08.2014 року, виданий відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одеса реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції/а.с.12-13 /. Як вбачається із акту про спільне проживання від 22.04.2024 [PERSON] та [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Згідно із договором про визначення проживання дитини та участь батьків у її вихованні від 19.04.2024 , який посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бахматською Т.М. зазначено що: «Батьки» [PERSON] домовилися про місце проживання Дитини та про порядок здійснення батьківських прав Батьком і Матір`ю, яка проживає та проживатиме окремо від Дитини. Місцем проживання Дитини Батьки визначили місце проживання Батька, який самостійно виховує та утримує дитину без участі матері, за адресою: [ADDRESS] . У разі зміни місця проживання Дитини, Батько зобов`язується попереджувати Матір письмово із вказанням точної адреси місця проживання Дитини». Дитина постійно проживає з батьком за адресою фактичного проживання та перебуває на повному утриманні батька. Батько самостійно виховує та утримує дитину без участі матері. Батько без нотаріальної та будь-якої іншої згоди матері може вирішувати питання пов`язані з навчанням, лікуванням(оздоровленням), безпекою, відпочинком дитини, для чого цим Договором матір`ю надається згода батьку , в тому числі та не виключно , що перетин державний кордон України з дитиною для забезпечення зазначених потреб дитини. Мати зобов`язується здійснювати свої права і обов`язки щодо дитини відповідно до вимог чинного законодавства./а.с.15-16/. Згідно довідки від 23.04.2024 року за № 54 видана Запорізької міською радою, департамент освіти і науки Запорізького приватного навчального комплексу «Реал» Запорізької області, про те що, [PERSON] та [PERSON] навчаються в даному закладі освіти та за час навчання дитини мати [PERSON] батьківські збори не відвідувала, зв`язок з класними керівниками та вчителями не підтримувала, навчанням дітей не цікавилась. До матеріалів справи позивачем долучені у письмовій формі показання свідків щодо фактичного місця проживання та самостійного виховання [PERSON] , а саме : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.23-35/. У судовому засіданні представник позивача суду пояснив , що мати [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , створила сім`ю з іншим чоловіком. Крім того, позивачу відомо, що остання планує виїхати на постійне місце проживання до Республіки Польща. Представником позивача долучена до матеріалів справи заява місця проживання з одночасним із задекларованого /зареєстрованого місця проживання від 13.08.2004 році, в якій відмовлено в реєстрації місця проживання з одночасним зняттям із задекларованого місця проживання [PERSON] з підстав відсутності згоди матері/а.с.72/. Щодо факту встановлення юридичного факту місця проживання неповнолітньої дитини [PERSON] з батьком [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до частин другої, восьмої, дев`ятої статті 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно статті 8 Закону України ''Про охорону дитинства'', кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України ''Про охорону дитинства''). Відповідно до статті 12 Закону України ''Про охорону дитинства'', на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно зі статтею 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ч.1, ч.2, ч.3, ч.4 статті 157 Сімейного кодексу України, яка регламентує вирішення батьками питань щодо виховання дитини, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору, зобов`язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Згідно ч.1, ч.2 статті 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського Суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі ''М.С. проти України'', заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (§76). У §54 рішення Європейського Суду з прав людини ''Хант проти України'' від 07.12.2006 року, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського Суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: погляди дитини, індивідуальність дитини, збереження сімейного оточення і підтримання відносин, піклування, захист і безпека дитини, вразливе положення, право дитини на здоров`я, право дитини на освіту. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. В ході судового розгляду даної справи встановлено, і вказані обставини підтверджуються матеріалами справи та не заперечуються сторонами по справі, що дитина [PERSON] , [INFO] , постійно проживає із батьком - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що також підтвердив у судовому засіданні представник позивача. Відповідно до приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Таким чином, зверненню до суду із позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той із батьків, хто звернувся до суду із таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з даного приводу між ними існує спір. Судом встановлено, що фактично спір щодо місця проживання дитини у даній справі був ініційований батьком малолітньої дитини, з яким дитина і так фактично проживає. При цьому, відповідач по справі - мати дитини не вимагала і не вимагає зміни місця проживання сина [PERSON] , у визначеному Законом порядку із самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом, в межах розгляду даної цивільної справи, про визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, не зверталась, жодних належних доказів, які б свідчили про її бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини із нею, відповідач суду не надала, натомість, надіслала на адресу суду заяву, в якій вказала, що визнає заявлену вимогу позивача про визначення місця проживання їх сина разом із батьком. За даних обставин, між батьками дитини [PERSON] , [INFO] , відсутній спір щодо визначення місця проживання малолітнього сина, і такий спір був відсутній на час звернення до суду [PERSON] із даним позовом. Матеріали справи не містять доказів створення перешкод відповідачем у проживанні дитини [PERSON] разом із батьком, що вбачається як із поданої позивачем заяви, так і із пояснень представника позивача , доказів протилежного сторонами не надано. За даних обставин, суд дійшов висновку, що ні права позивача, ні права дитини не порушені, а тому, і судовому захисту не підлягають. Щодо факту встановлення юридичного факту самостійного виховання неповнолітньої дитини [PERSON] батьком [PERSON] суд зазначає наступне. У позовній заяві позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України(стаття 1 СК України). Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу. Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України. За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них. Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними. При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини). Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати,а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання),яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України). Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання. У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін. Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України). Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється. Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх. СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини. Судом встановлено, що батьки, уклавши 19 квітня 2024 року нотаріально посвідчений договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків, узгодили порядок участі кожного із них у вихованні їхнього спільного сина. У пунктах 3 зокрема, обумовили, що мати [PERSON] зобов`язується здійснювати свої права і виконувати свої обов`язки щодо дитини відповідно до вимог чинного законодавства. Спори, що виникають між сторонами, вирішуються шляхом перемовин, а в разі неможливості вирішити конфлікт - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України. Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. У позовній заяві позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини. Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. З огляду на зазначене, вбачається, що у справі, наявний спір про право - зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, пята сттатті 19 СК України) . Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини. У судовому засіданні долучена представником позивача заява місця проживання з одночасним із задекларованого /зареєстрованого місця проживання від 13.08.2004 році, в якій відмовлено в реєстрації місця проживання з одночасним зняттям із задекларованого місця проживання [PERSON] з підстав відсутності згоди матері/а.с.72/. В судовому засіданні доказів того, що відповідачка була не згодна про зміну реєстрації місця проживання дитини представником позивача надано не було. Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав. Зі змісту договору щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків батьків від 19.04.2024р. видно, що мати дитини [PERSON] також приймає участь у вихованні дитини. Отже, з матеріалів справи встановлено, що сторони обоє беруть участь у вихованні дитини. Враховуючи вище викладене, суд оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що заява [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки заявник не довів, що мати дитини не здійснює прав та не виконує обов`язків щодо своєї неповнолітньої дитини, а вимога, викладена у заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, є необґрунтованою. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст.76 ЦПК України ). Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України встановлено: суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи забороні використання деяких із них для підтвердження конкретних обставин справи. Визнання доказу недопустимим-це не обов`язок, а право суду. Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, відповідно, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законністю отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи. Тому одержання доказів з дотриманням порядку, встановленого законом, слід розуміти як відсутність при одержанні доказів порушення норм матеріального права та норм процесуального права, як одночасне дотримання передбачених законом особистих немайнових і майнових прав та процесуальної форми. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим, суд повинен у мотивувальній частин рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє. Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. До матеріалів справи були долучені пояснення та письмові докази до пояснень свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Судом не приймаються до уваги надані письмові пояснення свідків та долучені до них письмові докази, оскільки порядок їх допиту визначений нормами ст.230 ЦПК України, які зокрема повинні бути приведеним судом до присяги та попереджаються про кримінальну відповідальність. Пояснення свідків суд сприймає безпосередньо. До матеріалів справи долучений як доказ акт про спільне проживання позивача з дитиною від 22.04.2024 року. Суд вважає даний доказ недопустимим, так як акт не посвідчений належним чином уповноваженим на це органом. Акт про спільне проживання від 22.04.2024 підписаний мешканцями вищевказаного будинку, але не додані належним чином завірені копії паспортних даних цих мешканців. Щодо поданої відповідачем [PERSON] заяви відносно того, що вона не заперечує проти позову [PERSON] , суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення вимог позову позивача про встановлення юридичних фактів, то вказана заява відповідача не може бути підставою для задоволення вимог заявленого [PERSON] позову. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи позивач та його представник не надали належних та достатніх доказів щодо встановлення юридичних фактів, а вимоги, викладена у позовній заяві про встановлення фактів, що має юридичне значення, є необґрунтованими.

Outcome: dismissed