Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в якому просить суд: - визнати за [PERSON] , громадянкою України, [INFO] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 85,0 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, літ. «Б» - підвал, літ. «1Б» - сарай, літ. «Г» - сарай літ. «В» - убиральня, № 1-7,І споруди, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; - визнати за [PERSON] , громадянкою України, [INFO] , право власності на земельну ділянку площею 0,0824 га, кадастровий номер 5110300000:01:006:0797, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташовану за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Зміст та обґрунтування позовних вимог. Так, спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 грудня 2019 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1472. Те, що померла [PERSON] , яка померла [INFO] є матір`ю позивачка, підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 25.02.1958 року Білгород-Дністровським відділом РАЦС Одеської області, актовий запис № 53. Так, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 09.04.2009 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22534827 від 22.04.2009 року, спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] , належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 85,0 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, літ. «Б» - підвал, літ. «1Б» - сарай, літ. «Г» - сарай літ. «В» - убиральня, № 1-7,І - споруди. Окрім того, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 17 листопада 2012 року Білгород-Дністровською міською радою Одеської області, спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] , за життя належала земельна ділянка площею 0,0824 га, кадастровий номер 5110300000:01:006:0797, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . На час смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , позивачка була зареєстрована та проживала разом з нею за однією адресою, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України позивачки, а отже відповідно до норм ч.3 ст. 1268 ЦК України позивач є такою, що прийняла спадщину. Крім того, на протязі тривалого часу, з моменту смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , позивачка утримує зазначений вище будинок, здійснює в ньому ремонті роботи, сплачує податок за земельну ділянку, на якій він розташований та оброблюю земельну ділянку. Так, згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Окрім того, позивачка є пенсіонеркою, не працює, а отже відповідно до положень ч.3 ст.75 СК України є непрацездатною особою. Рух справи у суді 07.02.2024 року до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області звернувся [PERSON] з позовом до Білгород-Дністровської міської ради про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12.03.2024 року було відкрито провадження по вказаній справі та призначено підготовче судове засідання. Крім того, витребувано від Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2024 року було витребувано від приватного нотаріуса\~Білгород-Дністровського\~районного\~нотаріального\~округу Одеської\~області\~Чухрай\~Т.Ю. копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 10.04.2024 року від 16.07.2024 року було залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] громадянку України, [INFO] , місце проживання: [ADDRESS] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Білгород-Дністровським МВ ГУМВС України в Одеській області. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом прийнято до спільного розгляду та об`єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до Білгород-Дністровської міської ради Піддубної Лілії Георгіївни про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом. 29.07.2024 до суду надійшла копія спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В судове підготовче засідання сторони не з`явились. Позивачка [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, також додала, що позовні вимоги вона підтримує та наполягає на їх задоволенню. Відповідач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, також додає, що позовні вимоги він визнає у повному обсязі та не заперечує проти їх задоволення. У відповідності до ч. 3, 4\~ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями\~206,\~207\~цього\~Кодексу. Відповідно до ч. 4\~ст. 206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Положеннями\~ст.12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно\~ст.81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Згідно частин першої, другої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У відповідності з ч.2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню с наступних підстав. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 26 грудня 2019 року Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №1472. Те, що померла [PERSON] , яка померла [INFO] є матір`ю позивачка, підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого 25.02.1958 року Білгород-Дністровським відділом РАЦС Одеської області, актовий запис № 53. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 09.04.2009 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №22534827 від 22.04.2009 року, спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] , належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , який в цілому складається з: літ. «А» - житловий будинок, загальною площею 85,0 кв.м, житловою площею 63,1 кв.м, літ. «Б» - підвал, літ. «1Б» - сарай, літ. «Г» - сарай літ. «В» - убиральня, № 1-7,І - споруди. Окрім того, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку виданого 17 листопада 2012 року Білгород-Дністровською міською радою Одеської області, спадкодавцю [PERSON] , яка померла [INFO] , за життя належала земельна ділянка площею 0,0824 га, кадастровий номер 5110300000:01:006:0797, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] . З копії спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] вбачається, що спадкодавець заповіла все належне їй майно [PERSON] . Вищезазначений факт підтверджується заповітом від 14.06.2017 року внесеного до реєстру за № 1413. Оскільки, матеріалами справи підтверджується та відповідачем визнається той факт, що на час смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , позивачка була зареєстрована та проживала разом з нею за однією адресою, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України позивачки, а отже відповідно до норм ч.3 ст. 1268 ЦК України, отже позивач є такою, що прийняла спадщину. Крім того, на протязі тривалого часу, з моменту смерті спадкодавця [PERSON] , яка померла [INFO] , позивачка утримує зазначений вище будинок, здійснює в ньому ремонті роботи, сплачує податок за земельну ділянку, на якій він розташований та оброблюю земельну ділянку. Так, згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270\~цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Окрім того, позивачка є пенсіонеркою, не працює, а отже відповідно до положень ч.3 ст.75 СК України є непрацездатною особою. Нормативно-правове обґрунтування позовних вимог У відповідності зі\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно\~статті\~41 Конституції України\~кожен\~має\~право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. За змістом\~статті 15 ЦК України\~право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено\~статтею\~\~\~\~16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Статтею 16 ЦК України\~встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту\~\~прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 справа №912/1856/16, від 14.05.2019 справа №910/11511/18, від 28.05.2020 року справа №910/7164/19. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~- кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України\~- здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до\~ст. 41 Конституції України\~кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності отримується в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.2\~ст. 325 ЦК України\~фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Статтею 328\~ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.\~392\~ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку. Згідно ст. 1245 ЦК України частина спадщини, що не охоплена заповітом, спадкується спадкоємцями за законом на загальних підставах. До числа цих спадкоємців входять також спадкоємці за законом, яким інша частина спадщини була передана за заповітом. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. ЦК України містить до ст. 1241 ЦК України роз`яснення про те, що офіційне тлумачення положення частини першої статті 1241 щодо права повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця на обов`язкову частку у спадщині знаходиться в Рішенні Конституційного Суду № 1-рп/2014 від 11.02.2014. Так, Конституційний Суд України в указаному рішенні, розкриваючи зміст поняття «повнолітні непрацездатні діти», що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов`язкову частку у спадщині, ґрунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії «непрацездатні» інвалідів I, II та III групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття «непрацездатний». Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15 липня 1999 року № 966-ХIV (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 9 липня 2003 року № 1058-IV з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. По справі встановлено, що позивач [PERSON] є донькою померлої [PERSON] . На дату смерті матері [PERSON] була пенсіонером за віком. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). До складу спадщини, на яке спадкоємці за законом одержують право на спадкування, входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України), окрім випадків, встановлених у статті 1219 ЦК України. Встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй майно. Спадкоємцями після її смерті стали: [PERSON] (на підставі заповіту від 14 червня 2017 року) та [PERSON] (донька спадкодавця), яка мала право на обов`язкову частку у спадщині на підставі положень частини першої статті 1241 ЦК України. Право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. При з`ясуванні чи відноситься певний суб`єкт до кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині слід враховувати, що непрацездатність особи повинна підтверджуватися відповідними документами. При цьому відповідна особа для віднесення її до кола суб`єктів, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, має бути непрацездатною саме на момент відкриття спадщини. Зазначене узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 10 листопада 2021 року у справі № 607/24365/19 (провадження № 61-6658св21), від 08 грудня 2021 року у справі № 552/3281/20 (провадження № 61-5972св21). За згодою особи, яка має право на обов`язкову частку у спадщині, належна їй частка визначається з майна, не охопленого заповітом. У разі незгоди ця частка визначається з усього складу спадщини. Зазначене узгоджується з пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", в якому судам роз`яснено, що при визначенні розміру обов`язкової частки в спадщині враховуються всі спадкоємці за законом першої черги. Крім того, у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" судам роз`яснено, що той зі спадкоємців, який має право на обов`язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї. Якщо той зі спадкоємців, хто має право на обов`язкову частку та не проживав зі спадкодавцем на день його смерті, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до пунктів 5.11, 5.12 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (Порядок) визначено, що при визначенні розміру обов`язкової частки враховується все спадкове майно, як заповідане, так і те, що не охоплене заповітом, а також речі звичайної домашньої обстановки та вжитку. До складу спадкового майна входить і право на вклад у банку (фінансовій установі) незалежно від того, зроблено розпорядження у заповіті чи безпосередньо у банку (фінансовій установі). Якщо заповідана лише частина спадкового майна, обов`язкова частка визначається, виходячи із вартості всього спадкового майна, але виділяється обов`язковому спадкоємцю з тієї частки спадкового майна, що залишилась поза заповітом. Якщо частка майна, що залишилась не заповіданою, менша порівняно із розміром обов`язкової частки у спадщині, обов`язковий спадкоємець отримує частку, якої не вистачає, із заповіданої частини спадкового майна. Статтею 1267 ЦК України передбачено, що частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Таким чином з моменту прийняття спадщини двома або більше спадкоємців спадкове майно, як правило, є об`єктом їх спільної часткової власності. Правочин про поділ спадщини здійснюється за згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, і оформляється договором між ними, у якій зазначаються належні їм реальні частки у спадщині. Даний договір може стосуватися як поділу усього спадкового майна, так і виділу частки одного чи кількох спадкоємців. При цьому допускається грошова компенсація, якщо вартість майна є різною. При недосягненні згоди вирішення спору здійснюється у судовому порядку відповідно до часток, належних кожному із спадкоємців. У останньому випадку поділ спадкового майна оформляється судовим рішенням (п.230 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). У постанові Верховного Суду від 22.01.2020 у справі № 243/6275/16-ц зазначено, що спадщина належить спадкоємцям, які прийняли її на праві спільної часткової власності (ч. 4 ст. 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються правила, передбачені в главі 26 ЦК України, які регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ провадиться в судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців за законом або за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 367 ЦК України у разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Згідно ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.2 ст.364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Висновки суду Судом встановлено, що між сторонами під час розгляду справи досягнуто згоди стосовно розподілу часток спадкового майна та виплату грошових компенсацій за такі частки, зокрема, що відповідачці слід сплатити позивачу грошову компенсацію вартості частки в спадковому майні, а саме належних кожному з них 1/2 частини частин спадкового майна у розмірі 100\~000,00 грн. Таким чином, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно.

Outcome: approved