Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 16.10.2024 просить: 1) визнати недійсним договір іпотеки, серія та номер 830 від 15.11.2022, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. про передачу [PERSON] на користь [PERSON] в іпотеку домоволодіння реєстраційний номер 1012667532214, загальною площею 213,3 кв.м., житловою площею 98,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки реєстраційний номер 1012673332214, кадастровий номер 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 2.1) витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] земельну ділянку реєстраційний номер 1012673332214, кадастровий номер 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 гектарів, що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; 2.2) витребувати у [PERSON] на користь [PERSON] домоволодіння реєстраційний номер 1012667532214, загальною площею 213,3 кв.м., житловою площею 98,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між позивачкою та відповідачем [PERSON] укладено договір позики. Крім того, з метою забезпечення виконання договору позики між сторонами було укладено договір іпотеки. Предметом іпотеки було наступне нерухоме майно: домоволодіння за адресою:\~ [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1499 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3221484004:05:010:0042, що розташована за цією ж адресою. Як зазначає позивач, в подальшому, Державним реєстратором Колодій Олегом Валентиновичем, 23.11.2018 здійснено державну реєстрацію права приватної власності на ім`я [PERSON] на зазначені у договорі іпотеки об`єкти нерухомості. Оскільки державну реєстрацію права власності на майно позивача здійснено незаконно позивач звернувся із відповідним позовом до суду. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2022 у справі №362/3828/20 позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним правочин про задоволення вимог іпотекодержателя - [PERSON] , внесеного у вигляді запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 листопада 2018 року № 29124774, на підставі рішення від 27 листопада 2018 року №\~44466899 та від 27 листопада 2018 року № 44268789, яким позбавлено [PERSON] права власності на нерухоме майно - домоволодіння за номером [ADDRESS] , та земельну ділянку, площею 0,1499 га, кадастровий номер: 3221484004:05:010:0042, що розташована за цією самою адресою. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Колодій О. В. від 27 листопада 2018 року № 44466899 про державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, а саме вищевказану земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1012673332214. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Колодій О. В. від 27 листопада 2018 року № 44268789 про державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, а саме вищевказане домоволодіння, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1012667532214. Визнано протиправними дії державного реєстратора Колодій О. В., які полягають у внесенні запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 листопада 2018 року № 29124774, який був внесений на підставі рішення від 27 листопада 2018 року № 44466899. Визнано протиправними дії державного реєстратора Колодій О. В., які полягають у внесенні запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 листопада 2018 року № 29125957, який був внесений на підставі рішення від 27 листопада 2018 року № 44268789. Відновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16134021 про право приватної власності [PERSON] на вищевказане домоволодіння та земельну ділянку. Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 року Постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року скасовано, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року залишено у силі. Під час розгляду справи №362/3828/20 Постановою Київського апеляційного суду від 11.02.2021 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам, нотаріусам та органам, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна, а саме: земельної ділянки - реєстраційний № 1012673332214, кадастровий № 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] та домоволодіння - реєстраційний № 1012667532214, загальною площею 213,3 кв.м., житловою площею 98,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, незважаючи на діючу заборону [PERSON] уклав із [PERSON] 15.11.2022 року іпотечний договір, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. та зареєстровано в реєстрі під №830. Предметом цього договору є наступне нерухоме майно: земельна ділянка - реєстраційний № 1012673332214, кадастровий № 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] та домоволодіння - реєстраційний № 1012667532214, загальною площею 213,3 кв.м., житловою площею 98,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У подальшому 13.02.2023 року на це майно приватним нотаріусом Теплюк Г.М. зареєстровано право власності за [PERSON] . Отже, позивач з урахуванням викладеного вважає, що її право власності підлягає захисту шляхом визнання недійсним іпотечного договору №830 від 15.11.2022 та витребування майна із чужого незаконного володіння [PERSON] . Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши до суду письмову заяву про слухання справи у його відсутності, вимоги позову підтримує. Представник відповідача\~ [PERSON] \~у судове\~засідання не\~з`явилась,\~просила розглянути\~справу без\~її участі.\~24.09.2024\~року подала\~відзив на\~позовну заяву,\~у якому\~позовні вимоги\~щодо визнання\~недійсним іпотечного\~договору,\~укладеного між\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~15.11.2022,\~ посвідченого\~приватним нотаріусом\~Київського міського\~нотаріального округу\~Ігнатовим О.В.\~та зареєстровано\~в реєстрі\~під №830\~ та\~витребування земельної\~ділянки та\~домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] визнала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. 04.10.2024 подав до суду відзив, у якому позовні вимоги визнав. Просив прийняти його заяву, якою він визнає позовні вимоги щодо визнання недійсним договору іпотеки від 15.11.2022 посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. та зареєстровано в реєстрі під №830, та витребування земельної ділянки - реєстраційний № 1012673332214, кадастровий № 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] , та домоволодіння - реєстраційний № 1012667532214, загальною площею 213,3 кв.м., житловою площею 98,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Треті особи в судове засідання не з`явились, про час розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, виходить з наступного. Позивачу на праві приватної власності, відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Крушинською сільською радою 14 жовтня 2009 року належало домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Право власності на зазначене домоволодіння було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державним реєстратором Клименком Д.Б. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30 серпня 2016 року за №16134021. Також пиозивачу [PERSON] на праві приватної власності, на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯЖ №663555 від 14 січня 2009 року, належала земельна ділянка площею 0,1499 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3221484004:05:010:0042, за адресою: [ADDRESS] Із матеріалів справи вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] 30 серпня 2016 року було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б. (реєстровий номер 1927) до якого Договором №1 про внесення змін до договору позики від 07 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б. (реєстровий номер 182) внесені зміни щодо розміру позики. З метою забезпечення виконання договору позики між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального окреме Клименком Д.Б. (реєстровий номер 1928) від 30 серпня 2016 року. Після внесення змін до договору позики, до іпотечного договору також вони були внесені Договором №1 про внесення змін до іпотечного договору від 07 квітня 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Клименком Д.Б. (реєстровий номер 183). Предметом іпотеки було наступне нерухоме майно: домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , право власності позивача підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №241229905 від 14.10.2009 року, свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 14.10.2019 року. та земельна ділянка площею 0,1499 га з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3221484004:05:010:0042, що розташована за цією ж адресою, право власності позивача підтверджується державним актом на земельну ділянку та договором купівлі-продажу земельної ділянки від 02.09.2008 року. 23.11.2018 р., на підставі рішення № 44466899 від 27.11.2018 р. та №44268789 від 27.11.2018 р., відносно нерухомого майна - домоволодіння, об`єкт житлової нерухомості, за номером [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1499 гектарів, кадастровий номер 3221484004:05:010:0042, що розташована за адресою: [ADDRESS] Державним реєстратором Колодій Олегом Валентиновичем, Філія Комунального підприємства Куманівецької сільської ради «ВЕКТОР» у Київській області здійснено державну реєстрацію прав приватної власності на ім`я [PERSON] (Іпотекодержателя, відповідача 1). Оскаржуючи реєстрацію права власності та правочин про задоволення вимог іпотекодержателя, [PERSON] звернулась до Васильківського міськрайонного суду Київської області. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26.07.2022 у справі №362/3828/20 позов [PERSON] задоволено. Визнано недійсним правочин про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] , внесеного у вигляді запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 листопада 2018 року № 29124774, на підставі рішення від 27 листопада 2018 року №44466899 та від 27 листопада 2018 року № 44268789, яким позбавлено [PERSON] права власності на нерухоме майно - домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,1499 га, кадастровий номер: 3221484004:05:010:0042, що розташована за цією самою адресою. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Колодій О. В. від 27 листопада 2018 року № 44466899 про державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, а саме вищевказану земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1012673332214. Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Колодій О. В. від 27 листопада 2018 року № 44268789 про державну реєстрацію права приватної власності на нерухоме майно, а саме вищевказане домоволодіння, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:1012667532214. Визнано протиправними дії державного реєстратора Колодій О. В., які полягають у внесенні запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 листопада 2018 року № 29124774, який був внесений на підставі рішення від 27 листопада 2018 року № 44466899. Визнано протиправними дії державного реєстратора Колодій О. В., які полягають у внесенні запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 листопада 2018 року № 29125957, який був внесений на підставі рішення від 27 листопада 2018 року № 44268789. Відновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 16134021 про право приватної власності [PERSON] на вищевказане домоволодіння та земельну ділянку. Постановою Київського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Постановою Верховного Суду від 26.06.2024 року Постанову Київського апеляційного суду від 24 листопада 2023 року скасовано, рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 26 липня 2022 року залишено у силі. Постановою Київського апеляційного суду від 11.02.2021 року вжито заходів забезпечення позову шляхом заборони державним реєстраторам, нотаріусам та органам, що здійснюють державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єктів нерухомого майна, а саме: земельної ділянки - реєстраційний № 1012673332214, кадастровий № 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] ; та домоволодіння - реєстраційний № 1012667532214, загальною площею 213,3 кв.м., житловою площею 98,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В той же час 15.11.2022 року між [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. та зареєстровано в реєстрі під №830. Предметом іпотеки згідно пунктів 1.2. цього договору є наступне нерухоме майно: земельна ділянка - реєстраційний № 1012673332214, кадастровий № 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] ; та домоволодіння - реєстраційний №1012667532214, загальною площею 213,3 кв.м., житловою площею 98,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У подальшому,\~13.02.2023\~року на\~це майно\~на підставі\~іпотечного договору\~від 15.11.2022,\~ який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. та зареєстровано в реєстрі під №830, приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Теплюк Г.М. зареєстровано право власності за [PERSON] . Відповідно до відповіді №856451 від 21.10.2024 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна земельну ділянку реєстраційний №1012673332214, кадастровий № 3221484004:05:010:0042, площею 0,1499 га, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 13.02.2023 за [PERSON] . Відповідно до відповіді №856483 від 21.10.2024 із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на об`єкт нерухомого майна домоволодіння реєстраційний [ADDRESS] . зареєстровано 13.02.2023 за [PERSON] . За ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 ч.1 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). (ст. 215 ч. 3 ЦК України) Цивільний кодекс України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; шляхом укладання правочинів суб`єкти цивільних відносин реалізують свої правомочності, суб`єктивні цивільні права за допомогою передачі цих прав іншим учасникам. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 Цивільного кодексу України). Згідно із п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до ч.1.ст.5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Як неодноразово наголошував Верховний Суд України (постанови від 01.06.2016 у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 у справі № 910/31110/15), під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення статей 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і залежно від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. В постанові Верховного Суду від 10.04.2020 р. (справа №465/419/16-ц) зазначено, що аналіз змісту частини третьої статті 215 ЦК України дає підстави для висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права. Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним. Так само позивач у справі повинен мати право на позов у матеріальному сенсі на момент вчинення правочину. Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила конкретні факти порушення її права власності укладенням 15.11.2022 між відповідачами іпотечного договору, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ігнатовим О.В. та зареєстровано в реєстрі під №830, оскільки предметом даного договору є об`єкти нерухомого майна, які належать їй на праві власності. Вказане свідчить, що оспорюваний договір впливає безпосередньо на права та обов`язки позивача. Наявність прав позивача щодо спірного об`єкту підтверджується також судовими рішеннями у справі №362/3828/20. За таких обставин, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивачки щодо визнання іпотечного договору недійсним. Щодо позовних вимог про витребування майна слід зазначити наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (частина друга статті 328 ЦК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин). Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (частина перша статті 330 ЦК України). Виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 березня 2019 року в справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (частина перша статті 388 ЦК України). Віндикаційний позов - це вимога про витребування власником свого майна з чужого незаконного володіння. Тобто позов неволодіючого власника до володіючого невласника. Віндикаційний позов заявляється власником при порушенні його правомочності володіння, тобто тоді, коли майно вибуло з володіння власника: (а) фізично - фізичне вибуття майна з володіння власника має місце у випадку, коли воно в нього викрадене, загублене ним тощо; (б) «юридично» - юридичне вибуття майна з володіння має місце, коли воно хоч і залишається у власника, але право на нього зареєстровано за іншим суб`єктом (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 липня 2020 року в справі № 752/13695/18 (провадження № 61-6415св19). Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див., зокрема постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Крім цього, судове рішення про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19 (провадження № 14-212цс21)). Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. пункти 84, 85 постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребує таке майно на користь позивача, а не зобов`язує відповідача повернути це майно власникові. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (див. принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю у пункті 89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем. На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем. Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). З урахуванням того, що спірне майно вибуло із власності позивачки незаконно, що встановлено та підтверджено судовими рішеннями у справі №362/3828/20, позовні вимоги позивачки щодо витребування майна із незаконного володіння [PERSON] є обґрунтованими. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, дослідивши всі матеріали справи, надавши належну оцінку наданим доказам, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, відповідачі визнали позовні вимоги, таке визнання позовну не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку із чим суд приймає таке визнання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ст.142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved