Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

До Садгірського районного суду м. Чернівці 12.06.2024 засобами поштового зв`язку надійшов позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому позивач просить суд стягнути з відповідачки на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 78\~419 гривень 64 копійки, а також судові витрати у справі на оплату судового збору у розмірі 3 028 грн та 7\~100 грн витрат на правничу допомогу. У позові зазначає, що 25.08.2016 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, ліміт кредитної картки 200\~000 грн, процентна ставка 26 % річних, тип процентної ставки фіксований, обов`язковий мінімальний платіж запропоновано встановити у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Договір укладено у електронній формі і порядку, передбаченому ЦПК України та відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Позивач вказує, що взяті на себе зобов`язання за кредитним договором АТ «Альфа-Банк» виконав своєчасно і в повному обсязі, надавши відповідачці у розпорядження кредитні кошти, однак відповідачка станом на 20.09.2021 має непогашену заборгованість у розмірі 78\~419,64 грн. Також зазначає, що 20.09.2021 між ТА «Альфа-Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором до відповідачки, а тому позивач набув статусу кредитора і право вимагати повернення заборгованості за кредитним договором. З посиланням на відповідні норми просить задовольнити позов. Щодо понесених витрат на правничу допомогу позивач зазначає про те, що 05.10.2023 між ним та адвокатом Макеєвим В.М. було укладено договір про надання юридичних послуг № 05-10/23 та визначено вартість 1 години послуг у розмірі 1\~000 грн. Конкретні суми до оплати вказує у Акті наданих послуг, погоджених сторонами договору. 18.09.2024 судом отримано відзив на позовну заяву від представниці відповідачки [PERSON] адвоката Копитової Е.Р. у якому остання просить суд у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Звертає увагу суду на те, що у матеріалах справи відсутня Угода про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.08.2016 . У оферті та акцепті пропозиції позичальника процентну ставку не зазначено, а також відсутні інші умови договору та встановлення відповідальності у виді неустойки за порушення зобов`язання. Вказує, що ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку нібито фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці оферту та акцепт розуміла відповідачка та ознайомилася і погодилася з ними, укладаючи угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії шляхом ацептування банком пропозиції клієнта, якщо таке мало місце, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Також просить врахувати і те, що долучена виписка не відповідає законодавству про бухгалтерський облік та фінансову звітність, не містить інформацію про номер картки, яка нібито вдана відповідачці а охоплює період з 25.01.2017, тоді як позивач вказує про укладення договору 28.08.2016. Відсутнє саме платіжне доручення на підтвердження перерахунку АТ «Альфа-Банк» коштів відповідачці за договором. Більше того вказує, що позові не вказано з чого складається розмір заборгованості та за який період вона нарахована, як і не містяться докази різкого збільшення простроченої заборгованості з 2017 року. Не долучено розрахункового документу на підтвердження видачі чи перерахування кредитних коштів, як і будь яких інших первинних бухгалтерських документів. Просить врахувати і те, що до загальної суми заборгованості увійшла заборгованість за розрахунково-касове обслуговування та комісії що є неправовірною вимогою позивача. Також матеріали справи не містять даних про перевипуск картки та пролонгацію договору, строк дії якого закінчився 25.08.2018. Крім того, оскільки позивачем не підтверджено належними доказами факт укладення договору, [PERSON] вважає, що вона не погоджувала збільшення строку позовної давності, а тому з серпня 2018 року до дати звернення із позовом сплинув встановлений законом загальний строк позовної давності. 26.09.2024 судом отримано відповідь на\~відзив від позивача ТОВ «ФК» ЕЛІТ ФІНАНС» у якому просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Щодо посилання відповідачки на порядок укладення кредитного договору зазначає, що до матеріалів справи долучено оферту на отримання кредиту в якій вказано всі істотні умови договору банківського кредиту та яку своїм підписом відповідачка акцептувала. Зазначає і про те, що надані виписки по рахунку є належними доказами, які підтверджують заборгованість та її розмір. Також не погоджується із незгодою відповідачки із комісією за розрахунково0касове обслуговування, адже такий вид винагороди не стосується надання банком інформації споживачу, визначеної ст. 11 Закону № 1734-VIII, а цим же законом прямо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за розрахунково-касове обслуговування, на що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2023 у справі № 199/7014/20. Також у відповіді на відзив позивач вказує на необґрунтованість посилання відповідачки на строк позовної давності, оскільки згідно із п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦУ України строки позовної давності продовжувалися на період карантину в імперативному порядку, а відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦУ України, перебіг позовної давності зупиняється на строк дії такого стану. Згідно із відомостями протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вказана позовна заява 12.06.2024 передана на розгляд головуючого судді Асташева\~С.А. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 13.06.2024 прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, з викликом сторін, судове засідання призначено на 01.07.2024. 01.07.2024 судом ухвалено зачне рішення у справі, яким задоволено позовні вимоги, а ухвалою суду від 12.09.2024 вказане заочне рішення суду у справі скасовано та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження із викликом сторін на 23 вересня 2024 року. Ухвалою суду від 23.09.2024 визнано необґрунтованим заявлений [PERSON] відвід судді Асташеву С.А. від розгляду цієї справи, а ухвалою суду від 24.09.2024 відмовлено у задоволенні такої заяви про відвід. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Скерували відповідь на відзив у справі. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] скерували заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких також підтримали позовні вимоги. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, оскільки у судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зупинення і поновлення провадження у справі не здійснювалося. Заходів спрямованих на забезпечення доказів та позову не вживалося. Дослідивши матеріали справи та наявні у ній докази, надавши їм відповідну оцінку, доходжу таких висновків. Судом встановлено, що 25.08.2016 між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] укладено Угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, про що свідчить копія оферти [PERSON] на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 22.08.2016, яка акцептована банком, про що свідчить копія Акцепту пропозиції на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 22.08.2016. Згідно із вказаних документів, що становлять договір між сторонами, останні погодили те, що банк відкриває клієнту рахунок у гривнях та видає платіжну картку. Також встановлено, що Банк надає [PERSON] кредит, шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії по рахунку ЕПЗ на таких умовах: ліміт кредитної картки 200 000 грн, процентна ставка 26 % річних, тип процентної ставки фіксований, обов`язковий мінімальний платіж у розмірі 7% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Договір укладено у електронній формі і порядку, передбаченому ЦПК України та відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Підписанням Оферти на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 22.08.2016 [PERSON] підтвердила, що вона ознайомлена із умовами надання кредиту, умовами договору, які їй зрозумілі та із якими вона погоджується. Також до позову долучено копію Довідки про умови кредитування із використанням картки «Максимум-готівка», у якій вказано основні умови кредитування, а також Заяву на відкриття поточних рахунків в ПАТ «Альфа-Банк» та картку із зразками підписів сторін. Крім того, до матеріалів справи долучено виписку по рахунку з кредитною карткою [PERSON] за період з 25.08.2016 по 08.04.2024, що підтверджує факт виконання банком своїх зобов`язань за договором та надання у розпорядження клієнта кредитних коштів, а також факт користування кредитними коштами відповідачкою. Відповідно до даних Розрахунку заборгованості за кредитом № 630461826 від 25.08.2016 станом на 20.09.2021 у [PERSON] наявна заборгованість у розмірі 78\~419 гривень 64 копійки, з яких: 69\~028,37 грн. прострочене тіло кредиту, 7\~445,90 грн. відсотки за користуванням кредитом, 1 945,37 грн. овердрафт. Також судом встановлено, що відповідно до Договору факторингу № 3 від 20 вересня 2021 року, укладеного між ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс», як фактором, та АТ «Альфа-Банк», як клієнтом, фактор зобов`язався передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає фактору, а фактор набуває належне клієнтові право вимоги до боржників за договорами, перелік яких наведено в Додатку № 1-1до Договору. Право вимоги, що відступається включає суму заборгованості за основною сумою кредитів, нарахованими процентами, комісіями, пенями та всіма іншими платанами за договорами. Згідно із даних Витягу із Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 3 від 20.09.2021 ТОВ «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» отримало право вимоги до [PERSON] у розмірі 78\~419,64 грн. Також суду надано копію Акту приймання-передачі реєстру боржників від 20 вересня 2021 року до договору факторингу № 3 від 20.09.2021 та копію платіжного доручення №\~559 від 20 вересня 2021 року, на підтвердження сплати коштів за відступлення права вимоги. Вирішуючи заявлені вимоги, суд виходить із того, що згідно із положеннями ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч.1 ст. 1077 ЦК України). Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні в тому числі через передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з ст. 514 ЦПК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, ст. 516 ЦК України встановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено відповідним договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст. 612 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ч. 1 ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом. Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ч.12 ст. 11 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа. У п.6 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію», визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). При цьому договір, що укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, про що вказано також у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Суду надані відповідні документи на підтвердження переходу права вимоги до відповідачки [PERSON] , як боржника, за кредитним договором від 25.08.2016 у визначеному первісним кредитором розмірі (тобто після переходу права вимоги жодні додаткові нарахування не здійснювалися). Таким чином позивач, як новий кредитор, отримав право вимоги до боржника [PERSON] , а доказів визнання недійсним вказаного вище договору відступлення прав вимоги №\~3 від 20.09.2021 суду не надано. Також у судовому провадженні не заперечено факту правомірності укладення такого договору. Відповідно до ст. 1082 Цивільного кодексу України, передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-979цс15 «…боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. … неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі». Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до нового кредитора. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року №254 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. У пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Порядок, періодичність друкування та форма надання виписок (у паперовій/електронній формі) із особових рахунків клієнтів обумовлюються договором банківського рахунку, що укладається між банком і клієнтом під час відкриття рахунку. Відповідач у відзиві позов не визнала, заперечувала факт отримання кредитних коштів, зазначаючи про те, що позивачем не надано доказів погодження банком акцепту на укладення угоди про надання кредиту, а також доказів видачі кредитних коштів позичальнику. При укладенні угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 25.08.2016 сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов кредитного договору та визначено: валюту кредитування, суму кредиту, процентну ставку за користування ним і порядок повернення кредиту, строк кредиту. Таким чином укладений між сторонами договір є обов`язковим до виконання. Відповідачка не надала суду допустимих доказів, які б підтверджували ту обставину, що вона не укладала з АТ «Альфа-Банк» вказаного вище кредитного договору. Термін повернення кредиту у повному обсязі настав, а заборгованість за кредитним договором у встановлений строк не була погашена (доказів погашення заборгованості суду не надано). Отже, відповідачкою були порушені умови договору щодо своєчасного погашення заборгованості та сплати обумовлених договором платежів. В порушення умов кредитного договору, а також ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідачка свої зобов`язання не виконала, а саме не здійснила погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та в строки, у зв`язку із чим у [PERSON] утворилася заборгованість перед позивачем (як новим кредитором). Разом із тим, суд враховує те, що сторони кредитного договору погодили ліміт кредитної лінії у розмірі до 200 000 грн, фіксовану процентну ставку 26 % річних. Обов`язковий мінімальний платіж встановлено у розмірі 5% від суми загальної заборгованості за кредитною лінією, але не менше 50 грн. Визначено строк дії карти 2 роки. Враховуючи, що сторони погодили відкриття рахунку, шляхом видачі платіжної картки строком на два роки, а згідно із даних виписки по рахунку [PERSON] №\~ [NUMBER] така картка відкрита 25.08.2016 і у цей день було встановлено кредитний ліміт 14 500 грн, таким чином, строк кредитування закінчився 25.08.2018. Доказів на підтвердження перевипуску картки чи продовження строку дії договору до матеріалів справи не долучено. Згідно із даними розрахунку заборгованості за кредитним договором, що наданий позивачем, станом на 24.08.2018, борг [PERSON] за кредитним договором № 630461836 становив 19 382,87 грн (графа №21) та складався із простроченого тіла кредиту 18 968,00 грн. та 414,87 грн відсотків за користування кредитом. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає повне задоволення позовних вимог безпідставне в тому числі тому, що нарахування відсотків кредитором проводилося поза погодженого сторонами строку кредитування та розмір вимог не відповідає умовам кредитного договору та додатків до нього. Таким чином, перевіривши розрахунок заборгованості та оцінивши його в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, суд доходить висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та із відповідачки підлягає стягненню на користь позивача сума заборгованості у розмірі 19 382,87 грн. Разом із тим, у випадку задоволення позовних вимог відповідачка вказує на те, що позивачем пропущено строк позовної давності та просить відмовити у позові з цих підстав. Вказує, що загальний строк позовної давності у три роки сплинув. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). У відповідності до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом із тим, Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (набрав чинності 02.04.2020) внесені доповнення до Розділу «Прикінцеві та перехідні положення», а саме доповнено п. 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». Тобто, Законом № 540-ІХ визначено, що процесуальні строки у визначених ним випадках не зупиняються, не поновлюються, а автоматично продовжуються до кінця дії карантину, який установлено з 12 березня 2020 року та в подальшому його дію неодноразово продовжено Кабінетом Міністрів України та який завершився 30.06.2023. Крім того\~згідно із\~п.\~19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином позов подано без пропуску строку позовної давності (строк позовної давності, визначений ст. 257 ЦК України продовжився на строк дії карантину в силу Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-2019)», а в подальшому зупинений на строк дії воєнного стану), а тому заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає до задоволення. Відповідно до приписів п.6 ч.1 ст.264, п.2 ч.5 ст.265 ЦПК України, при ухваленні рішення, суд вирішує питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, який зазначає у резолютивній частині рішення. Згідно із положеннями ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 3 028 гривень 00 копійок (платіжна інструкція № 2583 від 27 травня 2024 року). Виходячи з того, що вимоги позивача задоволено судом на 24,72 % (19382,87*100/78419,64), з урахуванням приписів пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з оплати судового збору підлягають стягненню з відповідачки [PERSON] , пропорційно розміру задоволених вимог, а саме: 748,52 грн (3028 х 24,72 %). Щодо стягнення із відповідачки витрат за надання професійної правничої допомоги в сумі 7100,00 грн. суд зазначає наступне. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Відповідно до частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно із частинами першою та четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини п`ята та шоста статті 137 ЦПК України). Згідно із пунктом 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). На підтвердження судових витрат у вказаному вище розмірі до суду подано: копію Договору про надання правничої допомоги № 05-10/23 від 05 жовтня 2023 року, укладений між позивачем а адвокатом Макєєвим В.М. У п.3.1 Договору визначено, що вартість послуг адвоката встановлюється з розрахунку, що 1 год. часу на надання послуг становить 1000 грн без ПДВ. Крім того долучено Акт приймання-передачі наданих послуг № 1 від 07.03.2024, підписаний сторонами, згідно із яким адвокат надав, а клієнт прийняв послуги: первинна консультація -1 год -1000 грн, правовий аналіз документів 3 год 3000 грн, підготовка позовної заяви 3,1 год 3100 грн. Згідно із даними платіжної інструкції № 1132 від 07 березня 2024 року адвокату оплачено погоджену суму послуг за надання правничої допомоги у розмірі 7100 грн. Також долучені відповідні документи на підтвердження повноважень представника. Розподіляючи витрати, понесені позивачем на юридичну (правничу) допомогу, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази підтверджують факт понесення таких витрат, та їх розмір. Однак, на думку суду, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 100,00 грн. є дещо завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги тривалість розгляду справи, складність справи, яка не є складною та однотипною для представника позивача, що не потребує значного витрачання часу адвокатом на виконання адвокатських робіт (наданих послуг), а також ціну позову, оскільки позовні вимоги позивача задоволені частково, суд вважає, що вимоги про стягнення витрат на оплату професійної правничої допомоги у даній справи підлягають частковому задоволенню, в розмірі 2 000,00 грн. На підставі ст.ст. 42, 61 Конституції України, ст.ст.2, 15, 207, 526, 530, 536, 546, 549, 610 - 612, 625, 633-634, 1048-1050, 1054-1055 ЦК України,

Outcome: partial