Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

21.10.2019р. представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Вороненко Т.М. звернулася до Комінтернівського районного суду Одеської області із позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно. Ухвалою від 13.11.2019р. провадження у справі відкрито, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (т.1 а.с.89). Під час підготовчого судового засідання представник [PERSON] та [PERSON] адвокат Вороненко Т.М. надала уточнену позовну заяву, яка прийнята судом (т.2 а.с.83-90). Позов обґрунтований тим, що [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Після смерті матері відкрилася спадщина на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , який за життя їх мати отримала як головний спеціаліст, працюючи головним економістом та за який вона 10.12.1991р. сплатила агрофірмі «Визирка» 15\~500 рублів. Кошти в сумі 15\~500 руб. з її особистого рахунку було сплачено за будинок на розрахунковий рахунок Комінтернівського АПБ Одеської області. Вони проживали разом із матір`ю [PERSON] в спірному будинку з 1982 року і до 1993 року, а їх батько [PERSON] в період з червня 1992 року по 13 квітня 1993 року був прописаний в [ADDRESS] , але фактично не проживав. На день смерті матері [PERSON] позивачі були неповнолітніми. Відповідачка [PERSON] разом з батьком [PERSON] проживали в с.Любопіль. Після смерті матері дід [PERSON] забрав їх проживати в с. Колесне Саратського району Одеської області, де вони проживали до 1996 року, а в будинок поселив квартирантів. Але в 1993 році батько [PERSON] вигнав зі спірного будинку квартирантів і вселився разом з відповідачкою. В 1996 році вони повернулися проживати в спірний житловий будинок, де і проживали до 2007 року. В 2007 році відповідачка вигнала їх з належного їхній матері житлового будинку. Станом на 31.12.2012 року право власності на житловий будинок не зареєстровано, тому видати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно після смерті [PERSON] , а саме на житловий будинок за вище зазначеною адресою не має можливості в зв`язку з відсутністю оригіналу свідоцтва про право власності на житловий будинок. Таким, чином позивачі за первісним позовом вважають, що спірний житловий будинок придбаний їх мамою [PERSON] в той період, коли мама з батьком [PERSON] фактично в шлюбі не проживали, не проживали однією сім`єю та не вели спільного господарства, але відповідачкою [PERSON] не визнається право особистої власності їх мами [PERSON] на вказаний житловий будинок. Тому вони просять визнати за ними право власності по частці вказаного житлового будинку в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Крім того, [INFO] помер їх батько [PERSON] , 1954 року народження. Спадкоємцями після смерті батька є його сини-позивачі: [PERSON] , [PERSON] та відповідачка [PERSON] . Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина на легковий автомобіль CHERY TIGGO 2 Універсал-В, державний номер [NUMBER] , білого кольору вартістю 299 000 гривень. Тому позивачі вважають, що кожний з них має право на 1/3 частину вказаного легкового автомобіля. Відповідач за первісним позовом [PERSON] надала відзив на позов (т.1. а.с.119-125), в якому зазначила, що 04.02.1997 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] (батьком позивачів за первісним позовом). [INFO] [PERSON] помер. Увесь час за життя чоловіка та на теперішній час вона зареєстрована та проживає в житлового будинку [ADDRESS] , який належав її чоловікові. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина у вигляді : - житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 80, 8 кв.м., житловою площею 38, 8 кв.м. за надвірними спорудами БД-сарай, В-гараж, Г-літня кухня, ЕИ-навіс, Ж-вбиральня, З - комора, пдЗ - погріб, І - вимощення, вартістю 59 873 грн. (відповідно до звіту оцінювача) (копія тех.паспорту від 23.09.2019 року), - 1/2 частки легкового автомобіля CHERY TIGGO 2 р/н [NUMBER] вартістю 299 000 грн. (відповідно до специфікації до договору), який придбаний у шлюбі 29.09.2017 року та зареєстрований на ім`я чоловіка; \~ \~ \~ \~Заповіт чоловік не залишив. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті чоловіка є: вона (дружина), [PERSON] та [PERSON] (сини). На час звернення до суду із вказаним позовом, позивачами не було надано доказів заведення нотаріусом спадкової справи щодо спадкування майна померлої матері [PERSON] . Також позивачами не надано доказів відношення житлового будинку [ADDRESS] до особистого майна [PERSON] , з огляду на відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок на її ім`я. Довідка про сплату коштів надана позивачами не є правовстановлюючим документом, в ній не зазначена адреса будинку, за які сплачені грошові кошти в сумі 15 500 руб., платіж здійснений 10.12.1991 року. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.03.1992 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] не має правового значення для справи, з огляду на відсутність державної реєстрації розірвання шлюбу. Стосовно автомобіля, вважає, що вона має право на 1/2 частку легкового автомобіля CHERY TIGGO 2 р/н [NUMBER] , як її частку у спільному майні подружжя, а спадщина після смерті чоловіка складається з іншої 1/2 частки зазначеного автомобіля, тому кожен із спадкоємців має право отримати по 1/6 частці вказаного автомобіля в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , а отже, на її думку, первісний позов підлягає частковому задоволенню.. Також [PERSON] подала зустрічну позовну заяву (т.1 а.с.180-187, уточнена) до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якій просила визнати за нею, право власності на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 80, 8 кв.м. та право власності на 1/6 частку легкового автомобіля CHERY TIGGO 2 реєстраційний номер [NUMBER] в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . Обґрунтування зустрічної позовної заяви в цілому узгоджується із доводами відзиву на первісний позов, серед іншого [PERSON] зазначила, що після смерті чоловіка [PERSON] , в отримані нею свідоцтва про право на спадщину нотаріальним шляхом у неї виникли труднощі, про що свідчить зміст листа державного нотаріуса Лиманської районної державної нотаріальної контори Одеської області. Так, технічний паспорт на спірний будинок виданий на ім`я [PERSON] від 02.09.1993 року, Витяг з погосподарської книги від 13.12.2019 року щодо житлового будинку та присадибної земельної ділянки також виданий на його ім`я. Відповідно до рішення Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 79 від 05.09.1997 року земельна ділянка площею 0, 180 га за адресою: [ADDRESS] , передана у приватну власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Вказані обставини дають підстави вважати, що спірний житловий будинок належав [PERSON] , а отже кожний з спадкоємців першої черги за законом (вона та позивачі за первісним позовом) повинні успадковувати наступні частки спадкового майна, а саме: по 1/3 частці житлового будинку та 1/6 частку легкового автомобіля CHERY TIGGO 2 р/н [NUMBER] , (з врахуванням того, що частка спадкодавця становила частину автомобіля, придбаного у шлюбі). Представник відповідачів\~за зустрічним\~позовом \~адвокат Вороненко\~Т.М.\~надала відзив\~на зустрічну\~позовну заяву (т.1. а.с.205-210), в якому вказала, що позивачка за зустрічним позовом жодним чином не має ніякого відношення до спірного житлового будинку, оскільки його отримала як головний спеціаліст і купила за власні кошти мама позивачів за первісним позовом [PERSON] , після смерті якого спадкоємцями є її два сина. Мати позивачів за первісним позовом 10.12.1991р. проживаючи на той час разом з двома неповнолітніми дітьми купила вказаний житловий будинок, але за життя не зареєструвала своє право власності. [PERSON] жодним чином не є спадкоємцем після смерті [PERSON] , оскільки їх шлюб був розірваний. На день смерті [PERSON] , померлого [INFO] право власності на житловий будинок не було зареєстроване, він цей будинок не купував, тому вказаний будинок не є спадковим майном, яке залишилося після його смерті, тому у задоволенні вимоги [PERSON] про визнання право власності на 1/3 частину житлового будинку слід відмовити. З позовними вимогами за зустрічним позовом про визнання за [PERSON] права власності на 1/6 частку легкового автомобіля згодні. [PERSON] надала відповідь на відзив щодо зустрічного позову (т.1. а.с. 148-151), в якому вказала, що належність житлового будинку [PERSON] документально не підтверджена, тобто є припущенням позивачів за первісним позовом, ними не подано доказів відношення житлового будинку до особистого майна [PERSON] . Так, в період з 21.12.2022р. по 24.10.2023р. матеріали вказаної справи перебували в Одеському апеляційному суді з підстав розгляду апеляційної скарги представника [PERSON] на ухвалу Комінтернівського районного суду Одеської області від 21.11.2022р. про повернення зустрічної позовної заяви. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.12.2023р. прийнято зустрічний (уточнений)позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування за законом, який об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т.2 а.с. 102). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.12.2023р. прийнято уточнену позовну заяву [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування (т.2. а.с.103). Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 13.12.2023р. закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (т.2 а.с.104). 25.12.2023р. представник відповідача за зустрічним позовом адвокат Дубінкін Ю.М. надав заяву про застосування строків позовної давності, у якій вказав, що позивачами пропущені строки позовної давності в частині заявлених позовних вимог про визнання права власності на будинок в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Так, на момент смерті матері позивачу [PERSON] , 1981 р.н., було вісім років, а позивачу [PERSON] , 1977 р.н. шістнадцять років. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. У разі порушення цивільного права або інтересу неповнолітньої особи позовна давність починається від дня досягнення нею повноліття. Так, [PERSON] досяг повноліття [INFO] , а [PERSON] 01.09.1995р. Позивачі звернулися до суду 21.10.2019р., тобто з пропущеним строком позовної давності, в свою чергу сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (т.2. а.с. 123-125). В судових засіданнях представник позивачів за первісним позовом та представник відповідачів за зустрічним позовом адвокат Вороненко Т.М. підтримала вимоги первісного (уточненого) позову і просила їх задовольнити, а також просила відмовити у задоволенні зустрічних позовних вимог (хоча у відзиві на зустрічний позов вказала, що погоджується із вимогою про визнання права власності на 1/6 частку автомобіля, однак в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі). В судовому засіданні представник відповідача за первісним позовом та представник позивача за зустрічним позовом адвокат Дубінкін Ю.М. стосовно доводів первісного позову підтримав позицію, викладену у відзиві, а також просив задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що батьками позивачів за первісним позовом та відповідачів за зустрічним позовом - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджено копіями свідоцтв про народження (т.1. а.с.12-14). З довідки виконкому Визирської сільської ради народних депутатів Комінтернівського району Одеської області №194 від 11.03.1992 року вбачається те, що разом з [PERSON] проживали її діти : [PERSON] - син 1977 р.н. та [PERSON] син 1981 р.н. (т.1. а.с.29). [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.16). На момент смерті матері неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані разом із матір`ю (т.1. а.с.33). 04.02.1997 року [PERSON] , та [PERSON] зареєстрували шлюб, про що виконкомом Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області зроблений запис за № 1 (копія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] ). (т.1 а.с.190). [INFO] [PERSON] , [INFO] помер, що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (т1. а.с.191). Згідно довідки виконкому Визирської сільської ради Лиманського району Одеської області №02-14/922 від 23.08.2019 року вбачається те, що гр.. [PERSON] , 1954 р.н., актовий запис про смерть №118 від 17.05.2019 року, дійсно був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 10.09.1982 року, знятий з реєстраційного обліку, в зв`язку зі смертю. 14.05.2019 року (т.2 а.с.13 зворот). На день смерті гр. [PERSON] в зазначеному житловому будинку були зареєстровані:, зокрема, [PERSON] , дружина, [PERSON] , син .(т.2 а.с.13 зворот). Лиманською районною державною нотаріальною конторою Одеської області 23.08.2019 року заведена спадкова справа № 314/2019 щодо майна померлого [PERSON] , Спадщина після смерті [PERSON] прийнята дружиною [PERSON] та синами [PERSON] , [PERSON] . Копія спадкової справи витребувана та досліджена в судовому засіданні (т.2 а.с.11-32). Відповідно до вимог статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог статті 1220 ЦК України,\~спадщина відкривається\~внаслідок смерті\~особи або\~оголошення її\~померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46\~цього Кодексу). Згідно із статтею 1221 Цивільного кодексу України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. \~ \~ \~ \~Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна місцезнаходження основної частини рухомого майна. Згідно з статтею 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. \~ \~ \~ \~У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно із частиною 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Відповідно до вимог частини 3 та 4 статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Відповідно до абз. 3 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року „Про судову практику у справах про спадкування, у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Вирішуючи спір, що виник між сторонами стосовно права власності на житловий будинок, суд зазначає наступне. Так, позивачі за первісним позовом та відповідачі за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] просять визнати за ними право власності по частці на житловий будинок [ADDRESS] з надвірними спорудами в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , вважаючи вказаний будинок особистою власністю їх матері. В свою чергу відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/3 частку житлового будинку [ADDRESS] з надвірними спорудами в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , вважаючи, що спірний будинок належав її чоловікову, тому вона, як одна з спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] , повинна успадковувати 1/3 частку вказаного будинку. Довідкою КП «Лиманське РБТІ» Лиманської районної ради Одеської області №914 від 09.09.2019р. підтверджено, що станом на 31.12.2012р., право власності на житловий будинок [ADDRESS] , не зареєстровано (т.1. а.с.22). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за №157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України\~від 7\~грудня 1990\~року №\~533-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради\~Міністрів Української\~РСР від\~11\~березня 1985\~року №\~105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за № 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року № 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року № 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, та іншими нормативними актами. За змістом п. 62 Інструкції про\~порядок вчинення\~нотаріальних дій\~державними нотаріальними\~конторами Української\~РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. На виконання постанови Ради\~Міністрів УРСР\~від 11\~березня 1985\~року №\~105 у 1985 - 1988 роках сільськими, селищними, районними Радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних Рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги, більшість громадян своє право власності в БТІ не зареєстрували (не оформили). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Так, технічний паспорт на будинок по [ADDRESS] від 02.09.1993р., виданий на ім`я [PERSON] (т.1 а.с.194-196). Згідно записів погосподарської книги №7 Визирської сільської ради, особовий рахунок № [NUMBER] стор.4 за нині померлим [PERSON] дійсно значиться одноповерховий житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який побудовано в 1980 році, розташований на земельній ділянці розміром 0,120 га по [ADDRESS] , що підтверджено витягом з погосподарської книги від 13.12.2019р. (т.1 а.с.198). Відповідно до рішення Визирської сільської ради Комінтернівського району Одеської області № 79 від 05.09.1997 року земельна ділянка площею 0, 180 га за адресою: [ADDRESS] , передана у приватну власність [PERSON] для обслуговування житлового будинку та господарських споруд (т.1 а.с.199). Довідкою №02-14/1093 від 01.10.2019р., виданою Виконкомом Визирської сільської ради підтверджено, що за [PERSON] , відповідно до облікових матеріалів, дійсно рахується присадибна земельна ділянка, орієнтованою площею 0, 12 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . (т.1 а.с.36). Відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виданого на ім`я [PERSON] від 23.09.2019р., житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 80, 8 кв.м., житловою площею 38, 8 кв.м. за надвірними спорудами БД-сарай, В-гараж, Г-літня кухня, ЕИ-навіс, Ж-вбиральня, З - комора, пдЗ - погріб, І вимощення (т.1. ас.17-21). Відповідно до частини 3\~статті 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною 1\~статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно зі\~статтею 80 ЦПК України\~достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відмовляючи в задоволенні вимог позивачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] , суд виходить з того, що ними не надано належних та допустимих доказів того, що спірний будинок належав їх матері [PERSON] та був її особистою власністю. Так, суд не приймає в якості доказу довідку агрофірми "Визирка" від 20.08.1993 року (т.1 а.с.35), на яку посилаються позивачі, зазначаючи, що це є підтвердженням, що за життя їх мати [PERSON] отримала спірний будинок, як головний спеціаліст, працюючи головним економістом та за який вона 10.12.1991р. сплатила агрофірмі «Визирка» 15\~500 рублів. Вказана довідка не є правовстановлюючим документом, в ній не зазначено адреса будинку, за який здійснено сплату, цільове призначення коштів та мету їх перерахування. Додатково слід зазначити, що вказана довідка датована 20.08.1993р., тобто після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , кому саме видано довідку у ній не вказано. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд також відхиляє інші докази, надані позивачами за первісним позовом, а саме договір найма жилого приміщення, укладений між [PERSON] та квартирантом (т.1. а.с.26), довідку про те, що [PERSON] здійснив поховання [PERSON] , оскільки вказані документи не містять інформацію щодо предмета доказування. Рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 24.03.1992 року про розірвання шлюбу між [PERSON] , та [PERSON] не має правового значення для справи, з огляду на відсутність державної реєстрації розірвання шлюбу, відповідно до приписів ст. 44 КШС України, відповідно до якої, шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану. Доказів реєстрації розірвання шлюбу матеріали справи не містять. Суд надає критичну оцінку показанням допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] , а також позивача за первісним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] , оскільки вказані особи надали покази, які по більшій мірі висвітлюють особисті взаємовідносини між учасниками спору. Дійсно, свідки вказали про те, що [PERSON] сплачувала грошові кошти за будинок після розлучення з чоловіком, разом із тим, згідно ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування Предметом доказування за первісним позовом є обставини 30-річної давнини і достовірність та точність повідомлених свідками відомостей за відсутності інших доказів по справі можна обґрунтовано поставити під сумнів (вказана позиція узгоджується з постановою Верховного Суду від 16.04.2020р. у справі № 296/289/19). Таким чином, у задоволенні вимог первісного позову про визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по частці житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] , слід відмовити. Стосовно заяви представника відповідача за первісним позовом адвоката Дубінкіна Ю.М. про застосуванням наслідків спливу позовної давності стосовно вимоги позивачів про визнання за ними права власності по частки будинку після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , слід зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто перш ніж застосувати позовну давність суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє в позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. В даному випадку суд відмовляє в задоволенні первісного позову в цій частині через його необґрунтованість. Суд, оцінюючи докази по справі, приходить до висновку, що відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] надані докази відношення житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , до майна померлого [PERSON] у вигляді витягу з погосподарської книги та технічного паспорту на житловий будинок, при вирішенні питання щодо визнання права власності на будинок у порядку спадкування, суд оцінює запис у погосподарській книзі у сукупності з іншими доказами належності будинку [PERSON] , описаними вище, та вважає, що [PERSON] доведено факт того, що спірний житловий будинок входить до складу спадщини саме після смерті її чоловіка [PERSON] , натомість позивачами за первісним позовом не доведено, що спірний будинок належав їх матері [PERSON] та був її особистою власністю. Задовольняючи вимогу зустрічного позову, суд враховує, що [PERSON] є спадкоємцем першої черги після смерті чоловіка [PERSON] , кожний з спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] має право на успадковування 1/3 частки спадкового майна, таким чином суд приходить до висновку про можливість визнання за [PERSON] 1/3 частки житлового будинку [ADDRESS] загальною площею 80, 8 кв.м., житловою площею 38, 8 кв.м., після смерті чоловіка [PERSON] , померлого [INFO] . Одночасно суд звертає увагу на те, що [PERSON] та [PERSON] також є спадкоємцями першої черги після смерті батька [PERSON] , відтак мають право на спадкування частки спірного будинку після його смерті, разом із тим, такі вимоги позивачами за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] не заявлялися, тому, відповідно до вимог\~статті 264 ЦПК України,\~при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Вирішуючи спір, що виник між сторонами стосовно права власності на автомобіль, суд зазначає наступне. Відповідно до договору купівлі-продажу автомобіля на умовах 100% передоплати №514408-Y05916 від 25.07.2017р. (т.1 а.с.37) та акту передачі-прийняття автомобіля від 29.09.2017р., який є невідємною частиною договору, (т.1. а.с.50), [PERSON] , в періоду перебування у шлюбі з [PERSON] придбано легковий автомобіля CHERY TIGGO 2. Легковий автомобіль CHERY TIGGO 2 реєстраційний номер [NUMBER] був зареєстрований на ім`я [PERSON] , що підтверджено копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 10.10.2017р. (т.1 а.с.193). Відповідно до вимог ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, а тому [PERSON] має право на 1/2 частку легкового автомобіля, як її частку у спільному майні подружжя. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування і встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними. (аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі №339/116/16-ц) Отже, оцінюючи позовні вимоги сторін, суд виходить з того, що транспортний засіб був придбаний спадкодавцем в період шлюбу, а спільна власність подружжя презумується, згідно зі ст.60 СК України, у зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що спадкова маса у вигляді частини транспортного засобу підлягає поділу між спадкоємцями першої черги. Як встановлено вище, спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є: його дружина [PERSON] , сини [PERSON] , [PERSON] . Таким чином, кожний з спадкоємців першої черги за законом успадковує 1/3 частку спадкового майна, тобто 1/6 частку легкового автомобіля CHERY TIGGO 2 р/н [NUMBER] . З врахуванням вищевикладеного, зустрічний позов підлягає повному задоволенню, а первісний позов частковому задоволенню (лише в частині визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/6 частки легкового автомобіля). Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі\~Серявін та інші проти України\~від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі\~Руїс Торіха проти Іспанії\~від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. На підставі викладеного,

Outcome: partial