Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом у якому посилаються на те, що [INFO] помер їхній батько [PERSON] . Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складалося з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] (на теперішній час [ADDRESS] ). Спадщину після смерті батька прийняли в рівних частках його дружина [PERSON] та позивачі. [INFO] померла мати позивачів [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина на належні їй 1/2 частину як власнику, і 1/6 частину за спадщиною після смерті чоловіка, вказаного житлового будинку. Також залишилася спадщина у вигляді земельної ділянки, яку спадкодавець заповів позивачці [PERSON] .. Позивачі спадщину після смерті спадкодавців прийняли, проте оригінали правовстановлюючих документів відсутні. У зв`язку з цим звернулися до суду з вказаним позовом. Просять суд встановити факт належності житлового будинку [ADDRESS] (на теперішній час [ADDRESS] ) [PERSON] , який помер [INFO] , і [PERSON] , яка померла [INFO] , в рівних частках по 1/2 частині кожному. Визнати право власності за позивачкою [PERSON] на 5/6 частин вказаного житлового будинку, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , і [PERSON] , яка померла [INFO] , та на земельну ділянку площею 3,9798 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області (кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:01:001:0944), відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД № 041933, виданого 28 червня 2003 року, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Визнати право власності за позивачкою [PERSON] на 1/6 частину вказаного житлового будинку, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Позивачі в судове засідання не з`явилися, їх представник подав до суду заяву про розгляд справи без їх участі, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання представники відповідача не з`явився, надали заяву про проведення розгляду справи без участі їх представника. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. [INFO] помер батько позивачів [PERSON] , який на день смерті проживав в [ADDRESS] (на теперішній час [ADDRESS] ), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 04.10.1990, свідоцтвами про народження, свідоцтвом про одруження, свідоцтвом про укладення шлюбу, випискою з домової книги щодо реєстрації місця проживання. Перед смертю [PERSON] заповітів на своє майно не складав, спадкова справа не заводилася, що підтверджується інформаційними довідками зі Спадкового реєстру. Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складалося з 1/2 частини житлового будинку [ADDRESS] (на теперішній час [ADDRESS] ), яка належала йому як співвласнику у спільному майні подоужя з [PERSON] , що підтверджується технічним паспортом на будинок від 01.11.1979, Договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва житлового будинку від 02.09.1964, Актом відведення земельної ділянки від 04.08.1964, Планом забудови від 17.08.1964, Дозволом на виконання робіт від 20.10.1964, Витягом з Рішення №362 від 27.11.1997 про надання у власність земельної ділянки. Право власності на вказаний житловий будинок оформлено не було, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13.08.2024. Після смерті [PERSON] належну йому 1/2 частину вказаного житлового будинку успадкували за законом в рівних частках по 1/3 частині кожна його дружина [PERSON] та дочки позивачки [PERSON] та [PERSON] , оскільки були зареєстровані місцем проживання та фактично проживали за однією адресою разом зі спадкодавцем. Тобто їм стало належати по 1/6 частині вказаного житлового будинку за спадщиною після смерті батька та чоловіка. З часу відкриття спадщини позивачі та їх мати як спадкоємці першої черги за законом до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не звертались, спадкова справа не заводилася, проте встановлено, що вони спадщину прийняли фактично. [INFO] померла мати позивачів [PERSON] , яка на день смерті проживала в [ADDRESS] (на теперішній час [ADDRESS] ), що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 06.08.2011, випискою з домової книги щодо реєстрації місця проживання. За життя [PERSON] склала заповіт на ім`я позивачки [PERSON] на належну спадкодавцю земельну ділянку площею 3,9798 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до державного акту на право приватної власності на землю IV-ОД № 041933, виданого 28 червня 2003 року, розташованої на території Кілійської міської ради Кілійського району Одеської області (кадастровий номер земельної ділянки 5122310100:01:001:0944). Після смерті [PERSON] залишилася спадщина у вигляді 1/2 частини (як власнику) і 1/6 частини (за спадщиною після смерті чоловіка) вказаного житлового будинку за законом та зазначеної земельної ділянки площею 3,9798 га, за заповітом на користь позивачки [PERSON] .. Відповідно до технічного паспорта від 12.07.2024 житловий будинок [ADDRESS] складається з: літ. А- житловий будинок (загальна площа 59,6 кв. метра, житлова площа 27,4 кв. метра), літ. Б- вбиральня, №1-3- надвірні споруди. Отже встановлено, що позивачка [PERSON] спадщину після смерті матері [PERSON] прийняла та має право на спадщину за законом у вигляді 5/6 частин спірного житлового будинку за законом та у вигляді зазначеної земельної ділянки за заповітом, оскільки позивачка [PERSON] від спадщини після смерті матері відмовилася, що підтверджується матеріалами спадкової справи № 2/2012. Також, позивачі прийняли спадщину за законом, яка відкрилася після смерті батька, у рівних долях, відтак позивачка [PERSON] має право на спадщину у вигляді 1/6 частин спірного житлового будинку за законом. Наведені докази є належними та допустимими, оскільки отримані у встановленому законом порядку, містять інформацію щодо предмету доказування, узгоджуються між собою, не заперечуються сторонами та не викликають сумніву щодо їх достовірності. Підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені судом фактичні обставини справи свідчать про те, що між сторонами виникли правовідносини з приводу спадкування, що врегульовано нижченаведеними нормами цивільного законодавства станом на час виникнення спірних правовідносин. Згідно ч.1\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1\~ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно ст..1261\~ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до частини першої статті 1298 ЦК України\~свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. У відповідності до\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права, одним із способів захисту цивільного права та інтересу може бути визнання права. Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7\~від 30\~травня 2008\~року «Про\~судову практику\~у справах\~про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Водночас, враховуючи, що спадкодавець [PERSON] помер до набрання чинності ЦК України від 16 січня 2003 року, у спірних правовідносинах необхідно також керуватися положеннями ЦК України (в редакції 1963 року). Нормами статті 524 ЦК України (в\~редакції 1963\~року)передбачено, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, маються на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплаті\~податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась.\~Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов`язковому страхуванню; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; запис у\~паспорті спадкоємця\~або в\~будинковій книзі,\~який підтверджує,\~що спадкоємець\~був постійно\~прописаний (зареєстрований)\~у спадковому\~будинку (квартирі); інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. До такого висновку дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі\~№ 305/235/17. Таким чином, позивачі та їх мати спадщину після батька та чоловіка прийняли, оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується випискою з домової книги щодо реєстрації місця проживання. Також, відповідно до ч.1 ст. 6 ЦК України (в\~редакції 1963\~року)встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до виконання обов`язку в натурі; компенсації моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. Тобто, за змістом ст.6 ЦК України (в\~редакції 1963\~року)кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України, чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Умовою переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до п.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Право власності на збудоване до набрання чинності вказаним Законом нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12, постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 557/1209/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Постановою Кабінету Міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449 "Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення" (втратила чинність 30 грудня 2004 року) було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва, при цьому введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності, збудованих до 05 серпня 1992 року, не передбачалося. Належним документом, що засвідчує факт існування об`єкта нерухомого майна й містить його технічні характеристики, є технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Слід зазначити, що до самочинного будівництва не належать індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них побудовані до 05 серпня 1992 року. Враховуючи наведене, індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, збудовані у період до 05 серпні 1992 року не підлягають проходженню процедури прийняття в експлуатацію. Відповідно до частини другої статті 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з частиною третьою статті 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Оцінюючи підстави виникнення права власності на новостворене майно суд враховує, що правовідносини щодо будівництва садових будинків і набуття прав на них до 05 серпня 1992 року регламентувалися нормами ЦК УРСР в редакції 1963 року, а не нормами ЦК України від 16 січня 2003 року. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно з частинами першою та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. До 05 серпня 1992 року закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Законодавство, чинне на зазначений час, не пов`язувало виникнення права власності на садові будинки з надвірними будівлями та спорудами з державною реєстрацією такого права. Документом, що засвідчував факт існування об`єкта нерухомого майна й містив його технічні характеристики, був технічний паспорт на такий об`єкт, виготовлений за результатом його технічної інвентаризації. Враховуючи зазначене, до предмету доказування у цій справі належать обставини щодо часу будівництва будинку садибного типу з господарськими спорудами. Рік побудови житлового будинку 1967. Отже, у судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи той факт, що позивачі спадщину після смерті спадкодавців прийняли, спадкове майно дійсно належало спадкодавцям. Обраний спосіб захисту невизнаного права відповідає вимогам закону та змісту правовідносин. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що право позивачів підлягає захисту в судовому порядку. На підставі викладеного,

Outcome: approved