Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Представник позивача звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22 листопада 2021 року [PERSON] уклав з АТ «Альфа Банк» угоду про надання споживчого кредиту №501395623. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. У випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від банку інформації. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник не виконав належним чином своїх зобов`язань за кредитним договором, в наслідок чого в нього утворилася заборгованість в розмірі 311529,12 грн. З метою досудового, добровільного врегулювання спору на адресу позичальника направлено Досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань. Дану вимогу залишено відповідачем без реагування. Тобто, відповідач свідомо не скористався своїм правом на дотримання строку для погашення заборгованості за кредитним договором. АТ «Сенс Банк» вчинило всі необхідні дії необхідні для досудового урегулювання спору. 12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа Банк» затверджене рішення про зміну найменування АТ «Альфа Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесений до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30 листопада 2022 року. Не виконуючи належним чином зобов`язання за договором позики, відповідач порушив норми законодавства та умови кредитного договору, в результаті чого станом на 28 вересня 2023 року у позичальника виникла заборгованість в загальному розмірі 311529,12 грн, з яких: -заборгованість за тілом кредиту 193057,97 грн; -заборгованість за відсотками 46271,15 грн; -заборгованість за комісією 72200,00 грн. Всупереч умовам кредитного договору, незважаючи на вжиті заходи досудового врегулювання спору, шляхом направлення досудової вимоги про сплату заборгованості, відповідач не виконав свої зобов`язання, у зв`язку із чим позивач змушений звернутися до суду з даним позовом, та просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 311529,12 грн., витрати зі сплати судового збору у розмірі 4672,94 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 19 квітня 2024 року відкрите провадження по справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. В судове засідання 30 травня 2024 року представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи. Проте в своїй позовній заяві позивач просить суд розглядати справу у відсутності його представника, не заперечує проти винесення заочного рішення. Окрім цього, 29 травня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача надійшло клопотання, в якому він підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Приморського районного суду м. Одеси. Також відповідач сповіщався про виклик до суду шляхом направлення смс-повідомлення на мобільний номер телефона, вказаний в матеріалах справи. Про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань, відзиву до суду не надходило. В судове засідання 15 липня 2024 року представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи. Проте в своїй позовній заяві позивач просить суд розглядати справу у відсутності його представника, не заперечує проти винесення заочного рішення. Окрім цього, 12 липня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача надійшло клопотання, в якому він підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, про що в матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 08 червня 2024 року. Також відповідач сповіщався шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Приморського районного суду м. Одеси, шляхом направлення електронного листа. Про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань, відзиву до суду не надходило. В судове засідання 13 серпня 2024 року представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи. Проте в своїй позовній заяві позивач просить суд розглядати справу у відсутності його представника, не заперечує проти винесення заочного рішення. Окрім цього, 12 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника позивача надійшло клопотання, в якому він підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Приморського районного суду м. Одеси. Про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань, відзиву до суду не надходило. В судове засідання 17 жовтня 2024 року представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем знаходження юридичної особи. Проте в своїй позовній заяві позивач просить суд розглядати справу у відсутності його представника, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання, шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному сайті Приморського районного суду м. Одеси. Окрім цього відповідач сповіщався шляхом направлення смс-повідомлення на вказаний в матеріалах справи мобільний номер телефону, про що в матеріалах справи наявна довідка про доставку смс-повідомлення від 16 вересня 2024 року. Про причини неявки суд не повідомив, заяв, клопотань, відзиву до суду не надходило. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Суд,\~у зв`язку\~з неявкою,\~належним чином\~повідомленого відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання та неповідомленням про\~поважність причин\~такої неявки\~в судове\~засідання,\~а також\~того,\~що відповідач\~не подав\~відзив на позовну заяву, неявкою третьої особи, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, та відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України, провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 6\~ст. 128 ЦПК України\~судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно до п. п. 6, 7 ч. 2\~ст. 43 ЦПК України\~учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1\~ст. 44 ЦПК України\~учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 4\~ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до\~ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Тому, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Судом встановлено, що 22 листопада 2021 року [PERSON] уклав з АТ «Альфа Банк» угоду про надання споживчого кредиту №501395623. Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, позичальник зобов`язувався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. У випадку невиконання позичальником умов договору останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед банком протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання від банку інформації. Відповідно до оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту №501395623, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 22 листопада 2021 року вбачаються такі умови споживчого кредиту: тип кредиту «Кредит готівкою», сума кредиту 199999,99 грн, процентна ставка річних 15,00%, тип відсоткової ставки фіксована, процентна ставка може бути змінена шляхом укладення відповідної додаткової угоди, строк кредиту 60 місяців, дата повернення кредиту 22 листопада 2026 року. Відповідач не виконав кредитні зобов`язання належним чином. Згідно з розрахунками позивача станом на 28 вересня 2023 року у позичальника виникла заборгованість в загальному розмірі 311529,12 грн, з яких: -заборгованість за тілом кредиту 193057,97 грн; -заборгованість за відсотками 46271,15 грн; -заборгованість за комісією 72200,00 грн. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, письмові докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов до наступних висновків. Згідно з частиною 1 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. У відповідності до\~ст.\~639\~ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. За змістом\~статей 626,\~628\~ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення\~параграфа 1\~ глави 71, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (ч.2 ст. 1054 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до ст.\~525,\~526 ЦК України\~зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов кредитного договору та\~Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частиною 1\~ст. 530 ЦК України, передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Ці правила є публічною пропозицією (офертою), у розумінні статей\~641,\~644 ЦК України, на укладення договору кредиту, та визначають порядок і умови кредитування, права і обов`язки сторін, іншу інформацію, необхідну для укладення договору. Таким чином, у порушення умов кредитного договору а також ст.\~509,\~526,\~1054 ЦК України, Відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав, хоча\~ст. 629 ЦК України\~визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Згідно\~ст. 617 ЦК України\~відсутність у боржника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання. Таким чином, з огляду на досліджені письмові докази судом встановлено, що позивач належним чином виконав зобов`язання за кредитним договором, надав відповідачу в користування кредитні кошти, також судом встановлено, що відповідач допустив порушення умов договору, грошові кошти у визначений строк не повернув, порушив графік погашення заборгованості. У постанові ВС від 15.02.2023 р. у справі № 920/437/22 зазначено, якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від установлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо боржника, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання боржником певних зобов`язань, зокрема, з виплати заробітної плати своїм працівникам та іншим кредиторам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами боржника та кредитора (подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 р. у справі № 902/417/18). Суд наголосив, що наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для боржника та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором (подібний висновок міститься й у рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 р. у справі № 7-рп/2013). Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором. При цьому, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Відповідні правові висновки щодо застосування зазначених норм ЦК України та Закону України «Про захист прав споживачів» у спірних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду: від 06.12.2019 у справі № 664/1261/16-ц (провадження № 61-25248св18), від 27.01.2020 у справі № 754/6091/18 (провадження № 61-11473св19), від 07.10.2020 у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 07.04.2021 у справі № 623/2936/19 (провадження № 61-1416св20). Конституційний Суд України зазначив, що з огляду на ч. 4 ст. 42 Конституції участь у договорі споживача як слабшої сторони, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту (рішення КСУ від 11.07.2013 р.№ 7-рп/2013). З огляду на наведене, суд, при вирішенні питання щодо стягнення відсотків, встановивши співрозмірність нарахованих відсотків по невиконаному зобов`язанню відповідача та враховуючи інтереси обох сторін, з огляду на необхідність беззаперечного дотримання принципів справедливості, добросовісності і розумності, вважає за необхідне стягнути заявлений розмір позовної вимоги щодо стягнення заборгованості по відсоткам в сумі 46271,15 грн. Стосовно стягнення заборгованості за комісією, у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку. З урахуванням принципів справедливості та добросовісності на позичальника не можна покладати обов`язок сплачувати платежі за послуги, за отриманням яких він до кредитодавця фактично не звертався. Недотримання вказаних принципів призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту. Отже, аналізуючи викладене та надані позивачем докази, суд вбачає, що кредитор зобов`язує позичальника сплачувати комісійну винагороду за користування та обслуговування кредитного рахунку, що становить 72200,00 грн., що є несправедливим. Тому сума сплачена в рахунок комісії не підлягає задоволенню. Суд приймає до уваги зазначене, на переконання суду, у випадку задоволення повного розміру заявленої заборгованості відповідача, не буде дотримано розумний баланс між інтересами боржника та кредитора. Виходячи з наведеного, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 239329,12 грн., з яких: -193057,97 грн. заборгованість за тілом кредиту; -46271,15 грн. заборгованість за простроченими відсотками. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі\~ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1\~ст. 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з відповідача слід стягнути на користь АТ «Сенс Банк» витрати зі сплати судового збору у розмірі 3589,94 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial