Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

25 липня 2024 року [PERSON] звернувся в Луцький міськрайонний суд Волинської області з позовом до [PERSON] про припинення аліментів, стягнення аліментів та повернення сплачених аліментів. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що перебував з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року з позивача в користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітніх дітей \~в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Неповнолітній син [PERSON] до 06 жовтня 2023 року фактично проживав разом зі своєю матір`ю відповідачем [PERSON] та сестрою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Однак з 06 жовтня 2023 року син проживає з батьком, на перебуває на його утриманні. Крім того, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2024 року визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком [PERSON] за його місцем проживання. Позивач вважає, що оскільки дитина проживає з батьком та на нього продовжуються стягуватись аліменти на утримання дитини, матір дитини отримані грошові кошти на дитину не витрачає, просить припинити стягнення аліментів, стягнути з відповідача сплачені аліменти за період проживання дитини з батьком, а саме з жовтня 2023 року по червень 2024 року, як безпідставно отримані кошти в сумі 17702, 40 гривень, а також стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення повноліття. Ухвалою судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 30 липня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом) сторін. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували щодо задоволення позову. Представник третьої особи в судовому засіданні вказував, що слід припинити стягнення аліментів з позивача в користь відповідача, оскільки дитина проживає з батьком. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому, шлюбі, який було розірвано рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 квітня 2017 року. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] та сина - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 2018 року ухвалено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей доньки [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини всіх видів доходів щомісячно, але не менше ніж 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття. Постановою державного виконавця Другого відділу ДВС міста Луцька Головного територіального управління юстиції у Волинській області від 26 березня 2018 року відкрито виконавче провадження з виконання вищезазначеного судового рішення. Відповідно до довідки відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 25.06.2024 року, станом на 31 травня 2024 року відсутня заборгованість за сплати аліментів за виконавчим листом № 161/17069/17, виданого 20.03.2018, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Рішенням\~Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 липня 2024 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Виконавчий комітет Луцької міської ради, про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком задоволено, визначено місце проживання неповнолітнього [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] за його місцем проживання. Постановою Волинського апеляційного суду від 17 вересня 2024 року вказане рішення залишено без змін. Також встановлено, що 16 липня 2024 року [PERSON] звернулась до начальника відділу ДВС у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України з заявою про повернення без виконання виконавчого листа № 161/17069/17, виданого 20.03.2018, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції про права дитини держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України "Про охорону дитинства"). Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до статті 197 СК України, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Згідно з частиною четвертою статті 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Зазначені норми не встановлюють вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення. Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача. З урахуванням предмета цього спору (припинення стягнення аліментів на дитину), однією з обставин, яка підлягає доказуванню у справі, є те, з ким саме з батьків проживає дитина на час вирішення спору судом та ухвалення рішення у справі, зокрема з одержувачем аліментів чи з їх платником. Таким чином,\~оскільки місце\~проживання неповнолітнього\~ [PERSON] [INFO] ,\~визначено рішенням\~Луцького міськрайонного\~суду Волинської\~області від\~16\~липня 2024\~року,\~ яке\~набрало законної\~сили 17\~вересня 2024\~року,\~з батьком\~ [PERSON] ,\~дана обставина\~має істотне\~значення для\~припинення \~стягнення аліментів\~з позивача.\~А тому,\~слід припинити\~ стягнення\~аліментів[PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , які стягуються на підставі рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 лютого 20218 року в справі № 161/17069/17, з 17 вересня 2024 року дати набрання законної сили рішенням суду про визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Правовий аналіз статті 1212 ЦК України і цього інституту цивільного законодавства вказує на те, що правова природа інституту безпідставного отримання чи збереження майна (предмет регулювання) це відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття стягувачем майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання рішення суду не вважається безпідставним. Разом з тим згідно з п.1 ч. 1 ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Аналіз частини першої статті 1215 ЦК України свідчить, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Категорія добросовісності визначається через етичні та моральні категорії. Категорія "добросовісність" закріплена в документах міжнародної уніфікації права: добросовісність здійснення прав і виконання обов`язків проголошується принципом міжнародного договірного права. ЦК України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (частина п`ята статті 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків. З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів. Аліментні виплати у розмірі 17\~702, 40 гривень, про повернення яких заявляє позивач, останній здійснив добровільно, в межах відкритого виконавчого провадження № 560455 з примусового виконання виконавчого листа №\~161/17069/24, виданого 20 березня 2018 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області. А тому, суд приходить до висновку про неможливість повернення цих коштів платнику аліментів в порядку, визначеному\~статтею 1215 ЦК України, враховуючи також те, що аліменти не підлягають поверненню і не відносяться до кондиційних зобов`язань, тобто не можуть бути безпідставно набутими. За відсутності достовірних доказів недобросовісного набуття аліментів, які є власністю дитини та якими розпоряджалась її мати в інтересах дитини, відсутні правові підстави для стягнення їх із стягувача на користь боржника як безпідставно набутих. Відповідно до положень\~статті 179 СК України\~аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до\~Цивільного кодексу України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини. Судом не встановлено будь-якої несумлінності з боку відповідача, а позивачем [PERSON] , як платником аліментів, під час розгляду справи не було доведено належними та допустимими доказами тієї обставини, що одержувач аліментів [PERSON] діяла недобросовісно, а тому суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у вигляді аліментів, які отримані [PERSON] внаслідок примусового виконання судового рішення про стягнення аліментів, оскільки у розумінні положень закону такі грошові кошти поверненню не підлягають. Відмовляючи в задоволенні позову в цій частині, суд також враховує ту обставину, що між сторонами протягом тривалого часу існував спір про визначення місця проживання дитини та позивач сплачував аліменти не добровільно, а в примусовому порядку в межах відкритого виконавчого провадження. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої\~статті 51 Конституції України\~батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3\~ст. 51 Конституції України). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом\~статті 180 СК України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 ст. 183 СК України визначено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України, відповідно до якої мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства"\~визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Крім того, за змістом\~ст. 141 СК України\~батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незважаючи на розірвання шлюбу чи проживання окремо від дитини. З врахуванням тієї обставини, що неповнолітній син сторін [PERSON] , [INFO] , проживає з батьком, а відповідач, як матір дитини, зобов`язана брати участь в його утриманні, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітнього сина. Враховуючи пріоритетність інтересів дитини, на користь якої стягуються аліменти, визначений законом прожитковий мінімум для дитини відповідного віку, матеріальне становище сторін, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів на утримання дитини у частці від доходу відповідача в розмірі 1/4 частини всіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. На думку суду такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, її фізичного розвитку, підтримки життєдіяльності на достатньому рівні. Розмір аліментів, визначений судом не є надмірним, і є достатнім для забезпечення розумних потреб неповнолітньої дитини. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище стягувача аліментів, а також матеріальне становище та стан здоров`я платника аліментів, яка є особою з інвалідністю ІІІ групи. Визначаючи час, з якого слід стягувати аліменти з відповідача на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини, суд враховує, що між сторонами тривалий час існував спір про місце проживання дитини, проживання дитини з батьком визначено рішенням Луцького міськрайонного суду, яке набрало законної сили 17 вересня 2024 року, а тому присуджує стягнення аліментів саме з цієї дати. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial