Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до Національного авіаційного університету про стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку та індексації за час вимушеного прогулу та за час затримки розрахунку при звільненні. Свої вимоги мотивувала тим, що з 02 вересня 2021 року позивача було прийнято на посаду провідного фахівця кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємств факультету транспорту, менеджменту і логістики Національного авіаційного університету. На підставі наказу ректора від 11 листопада 2021 року за № 1041/к позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати з 15 листопада 2021 року до усунення причин, що його зумовили. Наказ було видано на підставі наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2021року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». 16 травня 2022 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи задоволено: наказ ректора Національного авіаційного університету від 11 листопада 2021 року №1041/к «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення від роботи [PERSON] визнано незаконним та скасовано. Стягнуто з Національного авіаційного університету на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 36000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 коп. з урахування необхідності сплати обов`язкових податків та зборів. Листом № 01.01/120-145 від 19 лютого 2024 року, надісланим в месенджер Telegram, позивач була повідомлена про поновлення дії трудового договору з 01 березня 2024 року на підставі наказу Голови комісії з реорганізації НАУ від 30 січня 2024 року № 037/од та запропоновано з`явитися на робоче місце. 29 лютого 20924 року позивач звільнена за згодою сторін та сплачено заборгованість із заробітної плати у розмірі 3386,75 грн. В порушення вимог ст.46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив позивача від роботи із зупиненням заробітної плати та не допустив до роботи після усунення підстав, з якими пов`язувалися відсторонення працівника від роботи, у зв`язку з чим з 17 травня 2022 року по 29 лютого 2024 року позивач перебувала у вимушеному прогулі з вини роботодавця. За період з 02 вересня 2021 року по 29 лютого 2024 року грошова компенсація за всі не використані 60 днів щорічної відпустки становить 21 300,00 грн. На дату звільнення відповідач виплатив компенсацію за 18 днів відпустки у розмірі 4260,06 грн. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідача середній заробіток та індексацію за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2022 року по 29 лютого 2024 року та за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 150 620,05 грн , грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 02 вересня 2021 року по 29 лютого 2024 року у розмірі 17039,94 грн Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05 квітня 2024 року відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З 02 вересня 2021 року позивач працювала у відповідача провідним фахівцем кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємства факультету транспорту, менеджменту і логістики (а.с.5-6, 74). 11 листопада 2021 року наказом № 1041/к позивача з 15 листопада 2021 року відсторонено від роботи без збереження заробітної плати. 16 травня 2022 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва позовні вимоги [PERSON] до Національного авіаційного університету про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи задоволено: наказ ректора Національного авіаційного університету від 11 листопада 2021 року №1041/к «Про відсторонення від роботи» в частині відсторонення від роботи [PERSON] визнано незаконним та скасовано. Стягнуто з Національного авіаційного університету на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 36000 (тридцять шість тисяч) грн. 00 коп. з урахування необхідності сплати обов`язкових податків та зборів (а.с. 7-24). Позивач просить стягнути з відповідача грошову компенсацію за невикористану відпустку за період з 02 вересня 2021 року по 29 лютого 2024 року у розмірі 17 039,94 грн. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України та статті 24 Закону України "Про відпустки" у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Судом встановлено, що 27 лютого 2024 року наказом № 211/к від 27 лютого 2024 року звільнено позивача 29 лютого 2024 року за згодою сторін-п.1 ст. 36 КЗпП України та сплачено грошову компенсацію невикористаної щорічної основної відпустки за періоди роботи: 2021 рік - 9 календарних днів; 2022 рік - 9 календарних днів (а.с.64). Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості по грошовій компенсації за невикористану відпустку за період з 02 вересня 2021 року по 29 лютого 2024 року у розмірі 17039,94 грн позивачем не надано, чим не виконано вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення грошової компенсації за невикористану відпустку за недоведеністю. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток та індексацію за час вимушеного прогулу за період з 17 травня 2022 року по 29 лютого 2024 року та за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 150 620,05 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідач не допустив її до роботи після ухвалення 16 травня 2022 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та поновлення на роботі, також не провів розрахунок у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. На підтвердження позивачем надано лист Національного авіаційного університету від 19 лютого 2024 року про повідомлення позивача про поновлення дії трудового договору з 01 березня 2024 року у зв`язку з визначенням Національного авіаційного університету критично важливим для функціонування економіки та забезпечення життєдіяльності населення в особливий період (наказ МОН України від 11 січня 2024 року № 27) та наказу Голови комісії з реорганізації НАУ, в.о. ректора від 30 січня 2024 року № 037/од, прийнято рішення про скасування призупинення дії трудового договору до припинення або скасування воєнного стану, абзац 2 ч.1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та у зв`язку з виробничою необхідністю (а.с.25) Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Представник відповідача Національного авіаційного університету скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позивач станом на дату подання позову пропустила без поважних причин строк позовної давності. Оскільки позивачу були відомі обставини, які вона вважає порушенням її прав (прийняття іншої особи на її посаду) після ухвалення рішення у справі № 755/21807/21 від 16 травня 2022 року, позивач мала звернутися з відповідною позовною заявою не пізніше як до вересня 2022 року. До суду позивач звернулася у квітні 2024 року. Після скасування наказу від 11 листопада 2021 року № 1041/к «Про відсторонення від роботи» було скасовано та сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 листопада 2021 року по 16 травня 2022 року. Проте після скасування наказу позивачка не з`явилася на робочому місці та не виконувала свої трудові обов`язки, про поважність причин не повідомила. Позивач посилається на певні події, не надаючи належні та допустимі докази (а.с. 36-49). На підтвердження відзиву представником відповідача Національного авіаційного університету надано суду Правила внутрішнього розпорядку Національного авіаційного університету (а.с. 50-57); службову записку № 66 від 22 квітня 2022 року про місцезнаходження працівників факультет транспорту, менеджменту і логістики, зокрема, провідний фахівець кафедрі менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємства [PERSON] знаходиться за кордоном, немає зв`язку(а.с.58-59); витяг з наказу № 218/к від 29 квітня 2022 року про зупинення дії трудового договору провідному фахівцю кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємства [PERSON] з 02 травня 2022 року (а.с. 60); витяг з наказу № 524/к від 22 серпня 2022 року про скасування наказу ректора від 11 листопада 2021 року № 1041/к про відсторонення від роботи [PERSON] , провідного фахівця кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємства Факультету транспорту, менеджменту і логістики, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 листопада 2021 року по 16 травня 2022 року, виходячи із законодавчо визнаного розміру мінімальної заробітної плати в сумі 6000 грн.00 коп в місяць на підставі рішення суду від 16 травня 2022 року № 755/21807/21; внесення зміни до наказу від 29 квітня 2022 року № 218/к про призупинення дії трудового договору з [PERSON] , змінивши дату з 02 травня 2022 року на 17 травня 2022 року на підставі службової записки заступника начальника Юридичного відділу Білого В.М. (а.с.61); службову записку № 06.03/088 від 22 серпня 2022 року заступника начальника юридичного відділу Білого В.М. про набрання законної сили рішення суду 16 червня 2022 року, виконання рішення суду про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 15 листопада 2021 року по 16 травня 2022 року (а.с.62); заяву позивача про звільнення за згодою сторін 29 лютого 2024 року (а.с.63); посадову інструкцію провідного фахівця кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємства факультету транспорту, менеджменту і логістики (а.с.65-73); відомість заробітної плати № 8 від 28 лютого 2024 року (а.с.75,76); Позивач скористалася процесуальним правом подачі відповіді на відзив на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого зазначає, що відповідач просить застосувати строк позовної давності до вимоги стосовно зайнятого нею робочого місця іншою особою, натомість такої вимоги не заявлялось в позовній заяві. Позивачу невідомо про наказ Національного авіаційного університету № 524/к від 22 серпня 2022 року, яким скасовано наказ від 11 листопада 2021 року № 1041/к. У витязі наказу не зазначено про допуск позивача до роботи та дати, з якої вона мала вийти на роботу. Більш того, відповідач унеможливив виконання позивачем посадових обов`язків, призупинивши дію трудового договору, про що зазначив у відзиві (а.с. 83-86). Представник відповідача Національного авіаційного університету скористався процесуальним правом подачі заперечення на відповідь на відзив, відповідно до якого зазначено, що позивач не оскаржує наказ про припинення дії трудового договору, а також її «примушеного прогулу» у зв`язку з призупиненням дії трудового договору, а також не виконувала свої посадові обов`язки та не перебувала на робочому місці, підстави для врахування періоду з 17 травня 2022 року по 29 лютого 2024 року та виплати середнього заробітку та індексації за час вимушеного прогулу відсутні. Щодо строків позовної давності. Позивач звернулася з позовом про захист порушених прав у травні 2022 року, оскільки дізналася стосовно зайнятого її робочого місця іншою особою після отримання судового рішення у справі № 755/21807/21. Позивачка могла та повинна була дізнатися про порушення прав у травні 2022 року, оскільки під час призупинення дії трудового договору її не нараховувалася заробітна плата, а позивач не виконувала свої посадові обов`язки за весь цей період. Позивач не зверталася із заявами про дистанційну роботу, не виконувала свої посадові обов`язки, не повідомляла про поважні причини невиходу адміністрацію. Позивач за весь період, перебуваючи за кордоном, не виявляла бажання та не повідомляла про те, що вона може виконувати покладені на неї трудові обов`язки (а.с. 92-96). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Судом встановлено, що 22 серпня 2022 року наказом № 524/к на підставі рішення суду від 16 травня 2022 року по справі № 755/21807/21 скасовано наказ ректора від 11 листопада 2021 року № 1041/к про відсторонення від роботи [PERSON] , провідного фахівця кафедри менеджменту зовнішньоекономічної діяльності підприємства Факультету транспорту, менеджменту і логістики, сплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 листопада 2021 року по 16 травня 2022 року, виходячи із законодавчо визнаного розміру мінімальної заробітної плати в сумі 6000 грн.00 коп в місяць. Крім того, 22 серпня 2022 року наказом № 524/к внесено зміни до наказу від 29 квітня 2022 року № 218/к про призупинення дії трудового договору з [PERSON] , змінивши дату з 02 травня 2022 року на 17 травня 2022 року на підставі службової записки заступника начальника Юридичного відділу Білого В.М. (а.с. 61). Отже, з 17 травня 2022 року по 29 лютого 2024 року (дату звільнення (а.с. 64) трудові правовідносини між сторонами були призупинені, оскільки наказ від 29 квітня 2022 року № 218/к про призупинення дії трудового договору під час його дії та чинності позивачем не оскаржувався. За змістом ч. 1 ст. 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. З наведеного вбачається, що на момент звільнення 29 лютого 2024 року, незважаючи на те, що трудові відносини між позивачем та відповідачем були наявні, але, враховуючи їх призупинення, не передбачали виконання працівником роботи за укладеним трудовим договором та виплату роботодавцем заробітної плати. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, адже заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Водночас середній заробіток за час вимушеного прогулу за частиною другою статті 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 визначила природу середнього заробітку за час вимушеного прогулу, вказавши, що такий заробіток за природою є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію). Статтею 236 КЗпП України встановлено, що у разі затримки роботодавцем виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. Відповідно до пункту 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Належним виконання судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов`язків. Невиконання роботодавцем рішення суду, що підлягало негайному виконанню призводить до порушення охоронюваних трудовим законодавством прав працівника, захист яких можливий, зокрема, шляхом стягнення середнього заробітку за час затримки виконання такого рішення. Отже, в такому випадку працівник (позивач) може звернутися до суду з позовом про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду (рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 травня 2022 року) у відповідності до статті 236 КЗпП України, оскільки правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Однак судом не встановлено затримки розрахунку при звільненні позивача. Крім того, суд зазначає, що [PERSON] в силу приписів частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не позбавлена можливості отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу у повному обсязі за рахунок держави, що здійснює збройну агресію проти України. Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 521/2212/23. Стосовно застосування строків позовної давності суд вважає таке. Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Крім цього, стаття 234 КЗпП України передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до пункту 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. Розглядаючи трудові спори після їх попереднього розгляду в КТС, суд з`ясовує і обговорює додержання і причини пропуску як для десятиденного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору, так і тримісячного строку звернення до КТС (стаття 225 КЗпП), якщо останньою він не був поновлений. Якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Коли пропущений десятиденний строк не буде поновлено, заява відповідно до статті 85 ЦПК і статті 228 КЗпП залишається без розгляду. Оскільки при пропуску місячного і тримісячного строку у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з`ясовує не лише причини пропуску строку, а всі обставини справи, права та обов`язки сторін. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2018 року по справі № 910/18560/16 (12-143гс18) сказано, що позовна давність може застосовуватися виключно, якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими та доведеними. Виходячи з наведеного, позовна давність застосовується лише у випадку обґрунтованості позову. У разі якщо вимоги позову є необґрунтованими, то суд має відмовити в його задоволенні за необґрунтованістю. Вказана позиція була підтверджена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 08 лютого 2019 року в рамках справи №904/3280/18 (ЄДРСРУ №79718705). З урахуванням наведеного, позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку не підлягають задоволенню за необгрунтованістю. Оскільки судом відмовлено у задоволенні позову по цій справі за необґрунтованістю, підстави для застосування строків позовної давності відсутні. Згідно п.п.1 п.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від оплати судового збору у зв`язку з пред`явленням вимог, що випливають із трудових правовідносин. Відповідно до ч.4 ст.88 ЦПК України у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed