Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

02 вересня 2024 звернувся до суду з даною позовною заявою в якій просила стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» на її користь грошові кошти у розмірі 509 709,03 грн., в тому числі: заборгованість із заробітної плати у розмірі 129 450,00 грн., компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням її виплати розмірі 368 232,07 грн., інфляційні збитки 8746,59 грн., 3% річних у розмірі 3280,37 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. В період з 04.02.2020 року по 17.07.2024 року працювала контролером матеріалів, металів, напівфабрикатів та виробів, старшим контрольним майстром, начальником бюро технічного контролю, що підтверджується записами у трудовій книжці. Відповідач при звільненні не провів з позивачкою розрахунку, до теперішнього часу не виплачує заборгованість з заробітної плати та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідно до довідки №104/27 від 01.08.2024 року відповідача, заборгованість з боку роботодавця по заробітній платі перед позивачкою станом на день звільнення не виплачена, станом на 01.08.2024 року суму заборгованості складає 129 450,00 грн. Не погодившись з позовними вимогами, представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказав, що згідно довідки № 104/34 від 11.09.2024 року заборгованість позивачки складає у сумі 129 450,00 грн. Причиною несвоєчасної виплати є факт наявності обставин, що істотно ускладнюють своєчасну виплату грошових коштів, а саме той факт, що Державне підприємство «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» перебувало та перебуває і зараз в тяжкому економічному стані, що спричинено фінансовою кризою в країні, розірвання контрактів з Російською Федерацією, які складали питому вагу в загальній кількості, великі фінансові збитки. На протязі 2019-2022 року та на даний час підприємство працює в одноденному режимі роботи, що підтверджується наказом по підприємству про режим роботи, які додаються. З 28.02.2022 року і до 01.09.2023 року підприємство знаходилось на простої, що підтверджується відповідними наказами. Вказує, що згідно ст. 233 КЗпП, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звільнена з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова» з 19.07.2024 року, відповідно до наказу № 558вк до суду звернувся у вересні 2024 року. Таким чином на момент подачі позову до суду відповідно строки в які позивач міг звернутися до суду про вирішення трудового спору пройшли. Також, було зазначено, що у разі порушення строків виплати заробітної плати у місяці виплати нараховує компенсацію у позивача містяться розрахункові листи, де по виду оплат 329 «сума компенсації працівниками за затримку виплати заробітної плати» провожиться нарахування суми компенсації. Позивакою було подано до суду заперечення на відзив відповідача. В судове засідання позивачка не з`явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, раніше надала заяву відповідно до якої просила розгляд справи здійснити без участі позивачки. Представник відповідача в судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання була повідомлена належним чином, про причини неявки до суду не повідомили. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. (Офіційне тлумачення положення частини першої статті 233 див. в Рішенні Конституційного Суду № 4-рп/2012 від 22.02.2012). У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] працювала на Державному підприємстві «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» у період з 04 лютого 2020 року по 19 липня 2024 року, що підтверджується відомостями з трудової книжки (а.с. 10-13). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Нормами же\~ч.\~1\~ст.\~24\~Закону України\~«Про оплату\~праці» встановлено,\~що заробітна\~плата виплачується\~працівникам регулярно\~в робочі\~дні у\~строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Разом з тим, в день звільнення з [PERSON] не було проведено остаточного розрахунку та не виплачено нараховану заробітну плату, яка станом на 01.08.2024 року становить 129 450,00 грн., що підтверджується довідкою відповідача про заборгованість з виплати заробітної плати перед працівником (а.с. 15). У пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Вказані вище висновки Верховного Суду України повністю узгоджуються з п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України, згідно якого особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. За таких обставин, з урахуванням всього вищевказаного, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в сукупності, суд вважає необхідним стягнути з Державного підприємства «Виробниче об`єднання Південний машинобудівельний завод ім. О.М. Макарова» на користь [PERSON] нараховану, але невиплачену заробітну плату у розмірі 129 450 грн. 00 коп. Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд приходить до наступних висновків. За позицією позивача, відповідачем несвоєчасно проведено розрахунок, оскільки нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тому відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України. Посилання відповідача у своєму відзиві на тяжкий фінансовий стан, та у зв`язку з цим неможливість своєчасного розрахунку, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до пункту 20постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», сама по собі відсутність коштів у роботодавця, відсутність фінансово-господарської діяльності не виключає його відповідальності на підставі статті 117 КЗпП України. Таке ж роз`яснення надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей117,237-1 цього кодексу. Відповідно до пункту 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з довідкою № 104/33 від 29 серпня 2024 року, наданої відповідачем, а позивачем не спростовано, що середньоденна заробітна плата позивача на підприємстві відповідача складає 1104 гривні 90 копійки, виходячи із розрахунку: 2453 гривня/43, тобто 10402,00 гривень (сума заробітної плати за червень 2024 року) + 15972,00 гривень (сума заробітної плати за липень 2024 року) / 43 робочі дні = 613,34 гривні (а. с. 15). Отже, середньоденна заробітна плата позивача становить 613 гривні 34 копійки. У позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.02.2022 року по 01 вересня 2024 року. Суд зазначає, що з 17 липня 2022 року набрала чинність нова редакція ч.1ст.117 КЗпП України, яка передбачає, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але небільш як за шість місяців. Таким чином, враховуючи положення ст. 117 КЗпП України щодо обмеження шестимісячним терміном, за який може бути стягнуто середній заробіток, з дати порушення прав позивачки кількість робочих днів за період з 01.02.2022 року по 31.07.2022 року, становить 122 робочих днів. Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 01.02.2022 року по 31.07.2022 року включно, складає 74 827 грн. 48 коп. (613,34 грн. х 122 днів = 74827 грн. 48 коп.). Таким чином, суд вважає вимоги позивача в частині стягнення з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають частковому задоволенню у розмірі 74827 грн. 48 коп. за період з 01.02.2022 року по 31.07.2022 року включно, з відрахування з цієї суми передбачених законом обов`язкових податків та зборів при виплаті. Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних, суд вказує наступне. Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення на підставі частини другої статті 625 ЦК України інфляційних нарахувань та 3% річних за час прострочення здійснення належних позивачу сум при звільненні, оскільки приписи вказаної норми на спірні правовідносини не застосовуються. При цьому, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. За таких обставин, суд вважає необхідним допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, в порядку ч. 6 ст. 141 ЦПК України, з відповідача повинно бути стягнено в дохід держави судовий збір по справі в сумі 1211 грн. 20 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». На підставі викладеного,

Outcome: partial