Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

02.08.2024 року до Монастирищенського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява [PERSON] , яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Служба у справах дітей виконавчого комітету Монастирищенської міської ради, про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання в порядку спадкування за заповітом права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Посилалася на те, що [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , мати відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на все належне їй майно, до складу якої входить, зокрема і житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , який належав їй на праві приватної власності. За життя [PERSON] склала заповіт, яким заповіла вказаний вище будинок з господарськими будівлями та спорудами своєму онуку [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не була обізнана, що її онук [PERSON] , на момент складення заповіту мав прізвище матері « [PERSON] », а тому в заповіті зазначила прізвище онука за прізвищем свого сина та батька дитини [PERSON] 31.10.2023 позивачка звернулася до державного нотаріуса, в інтересах свого сина, для оформлення спадкових прав та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок в зв`язку з неможливістю встановити безспірно, що особа, яка звернулася за отриманням свідоцтва про право на спадщину, є особою зазначеною в заповіті. Просить: - встановити факт належності [PERSON] , [INFO] заповіту, посвідченого 22.11.2010 року секретарем Аврамівської сільської ради Монастирищенського району Черкаської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 562, складеного спадкодавицею [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , на його користь; - визнати за [PERSON] , [INFO] , право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] в місті Монастирище Уманського району Черкаської області. Ухвалою суду від 07.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено судове засідання за правилами загального позовного провадження, витребувано докази. Ухвалою суду від 23.09.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений у встановленому законом порядку. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений у встановленому законом порядку. У судовому засіданні [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є сином [PERSON] та [PERSON] Померла [PERSON] є бабою позивача [PERSON] . За життя [PERSON] склала заповіт на ім`я свого малолітнього онука [PERSON] , який на час складення заповіту мав прізвище « [PERSON] », про що спадкодавцю не було відомо. Після того, як законний представник позивача дізналася про наявність вказаного заповіту, вона звернулася до нотаріуса з метою оформлення спадкових прав її сина, однак їй було відмовлено, через розбіжність прізвища позивача. Зазначала, що [PERSON] прийняв спадщину, оскільки на день смерті спадкодавця був малолітнім. Представник третьої особи [PERSON] пояснила, що Службою у справах дітей встановлені належні умови проживання неповнолітнього [PERSON] в будинку, який йому заповіла його баба [PERSON] . Задоволення даного позову відповідає інтересам дитини та покращить її житлові права. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є давньою знайомою матері позивача. В 2011 році вона була присутня на хрестинах позивача. З липня по вересень 2011 року вона проживала разом [PERSON] та [PERSON] у їх квартирі в місті Монастирище та часто відвідувала з ними бабу позивача [PERSON] , яка визнавала [PERSON] своїм онуком. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що вона є давньою знайомою [PERSON] та [PERSON] . Вказані особи разом з дитиною [PERSON] проживали однією сім`єю. Також вона була знайома з [PERSON] [PERSON] вважав [PERSON] своїм сином, а [PERSON] вважала його своїм онуком. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що з листопада 2010 року працювала секретарем Авраміської сільської ради та мала повноваження на посвідчення заповітів. В кінці листопада 2010 року до сільської ради самостійно звернулася [PERSON] з метою складення заповіту та повідомила, що бажає залишити після смерті свій житловий будинок своєму онуку [PERSON] . Сумнівів щодо вільного волевиявлення [PERSON] у неї не виникло. Відповідний заповіт був складений та посвідчений. В 2021 році до неї звернулася [PERSON] з заявою про видачу дублікату вказаного заповіту, однак такий документ їй виданий не був. Пізніше заповіт був надісланий до суду на підставі ухвали про витребування доказів. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого були записані [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13 липня 2010 року (а.с.28,37). Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 17 травня 2023 року, яке залишено без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 6 вересня 2023 року, визнано [PERSON] , [INFO] , батьком [PERSON] , [INFO] . Внесено зміни в актовий запис №68 від 13.07.2010 про народження [PERSON] та записано батьком дитини [PERSON] (а. с.13-19). 22 червня 2023 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] від 22 червня 2023 року (а. с. 11). 30 червня 2023 року [PERSON] змінив прізвище на « [PERSON] », що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00041660507 від 03.10.2023 року (а.с.34-36). З свідоцтва про народження, яке видане повторно, серії [NUMBER] від 26.09.2023 вбачається, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а. с. 24). [INFO] у віці 73 років померла [PERSON] , [INFO] , мати відповідачів [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] від 17.06.2013 року та довідкою виконавчого комітету Монастирищенської міської ради від 9 грудня 2013 року №6339 (а. с. 26, 49). [PERSON] за життя належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, за адресою: [ADDRESS] , підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серія [NUMBER] від 13.02.2002 року (а. с. 29), свідоцтвом про право власності серія [NUMBER] від 13.02.2002 року (а. с. 30), інформацією про зареєстроване право власності № 257 від 12.07.2023 року (а. с. 31). Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою [ADDRESS] , складається з житлового будинку літера «А1», веранди літера «а2», сараю літера «Б1», літньої кухні літера «В1», вбиральні літера «Г1», погрібу літера «Д», огорожі №1, воріт з хвірткою №2 та колодязя №3, що підтверджується інформацією КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» щодо показників технічної характеристики об`єкту нерухомого майна від 12.07.2023 року №263о (а. с. 41), технічним паспортом на житловий будинок садибного типу від 11 серпня 2023 року (а. с. 46-48). [PERSON] будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , заповіла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується заповітом від 22.11.2010, зареєстрованому в реєстрі за № 562 (а. с. 25), інформаційною довідкою зі спадкового реєстру від 11.12.2013 №36051815 (а. с. 38 - 39). Постановою державного нотаріуса Монастирищенської державної нотаріальної контори Черкаської області від 02.11.2023 №433/02-31 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок в зв`язку з неможливості встановити безспірно, що особа, яка звернулась за отриманням свідоцтва про право на спадщину, є особою зазначеною в заповіті. Нотаріусом було проведено перевірку згідно даних Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження особи « [PERSON] », в результаті якої єдиний запис в реєстрі містив дату народження особи з вказаними параметрами - 2016 рік. Тобто, на час смерті [PERSON] особи з запитуваними параметрами не існувало (а. с. 26). 09.12.2013 відповідач [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] (а. с. 156). Докази про те, що відповідач [PERSON] звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] в матеріалах справи відсутні. Заслухавши пояснення представників позивача, третьої особи, показання свідків, перевіривши викладені у заявах по суті справи обставини та безпосередньо дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Щодо позовної вимоги про встановлення факту належності заповіту Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 127/23627/20 (провадження № 61-17025св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21)). Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.). По своїй суті такий спосіб захисту як визнання права охоплює собою і визнання права відсутнім (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року в справі № 346/2744/21 (провадження № 61-10543сво23)). Для визнання права власності за спадкоємцем законодавцем не передбачено обов`язкового пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту належності заповіту. Тобто, така обставина, у разі пред`явлення позову про визнання права власності за спадкоємцем, встановлюється під час розгляду такого позову. Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)). Не пред`явлення окремої позовної вимоги про встановлення факту належності заповіту не є підставою для відмови в позові про визнання права власності за спадкоємцем. Отже, суд вважає, що пред`явлена позовна вимога про встановлення факту належності заповіту є неналежним способом захисту, а тому у її задоволенні слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, яка пред`явлена до [PERSON] . Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 березня 2021 року в справі № 226/817/19 (провадження № 61-6327св20) вказав, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Також Верховний Суд в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказав, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] не є спадкоємцем, який прийняв спадщину після смерті своєї матері [PERSON] , а тому є неналежним відповідачем. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року по справі № 523/9076/16-ц зазначила, що пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. З вказаних підстав в позові про визнання права власності на спадкове майно до [PERSON] слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно, яка пред`явлена до [PERSON] . Статтею 1216 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 1 статті стаття 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 2 статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з частинами 1, 2 статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Судом встановлено, що померла [PERSON] заповіла житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, які розташовані на [ADDRESS] , згідно з заповітом від 22.11.2010, зареєстрованим в реєстрі за № 562, своєму онуку, позивачу [PERSON] , [INFO] , батьком якого є відповідач та син спадкодавця [PERSON] . На день смерті [PERSON] (14.06.2013) спадкоємець [PERSON] був малолітнім, а тому вважається такими, що прийняв спадщину. За встановлених обставин, враховуючи відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове нерухоме майно та мотиви такої відмови, за [PERSON] слід визнати право власності в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] на житловий будинок літера «А1», веранду літера «а2», сарай літера «Б1», літню кухню літера «В1», вбиральню літера «Г1», погріб літера «Д», огорожу №1, воріта з хвірткою №2 та колодязь №3, які розташовані на [ADDRESS] . Згідно з вимогами ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції від 30.07.2024 вбачається, що [PERSON] за подання до суду позовної заяви сплатила судовий збір в сумі 5513 гривень 13 копійок, з яких 4301 гривня 93 копійки в частині позовної вимоги про визнання права власності на спадкове майно та 1211 гривень 20 гривень в частині вимоги про встановлення факту належності заповіту. Отже, із [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути 4301 гривню 93 копійки в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви На підставі викладеного,

Outcome: approved