Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Олександрійська міська рада Кіровоградської області, про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом квартирою [ADDRESS] та зняття їх з реєстраційного обліку за цією адресою. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що він є власником квартири [ADDRESS] . У даній квартирі зареєстровані його сини - відповідачі у справі, які з 2010 року не проживають у квартирі та в ній відсутні їхні речі. На теперішній час відповідачі проживають на території рф. Реєстрація відповідачів у квартирі позивача перешкоджає йому оформити субсидію. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житлом. Ухвалою від 13.08.2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.09.2024 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. В судове засіданні позивач та його представник не з`явились, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі, на позовних вимогах наполягають. Відповідачі у судове засідання не з`явилися,про дату,час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, відзивів до суду не надали. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву про розгляд справи без участі представника Олександрійської міської ради. Згідно ч. 1 ст.280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що згідно договору міни квартир від 01.09.2006 року позивачу у власність перейшла квартира [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано в Олександрійському комунальному міжміському бюро технічної інвентаризації 01.09.2006 року за № 9682/75 с. 471. Ухвалою Олександрійського міськрайонного суду від 03.07.2009 року визнано мирову угоду, укладену між сторонами у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору міни та свідоцтва про право власності. За умовами мирової угоди за [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по 1/3 частини квартири [ADDRESS] за кожним. Ухвала набрала законної сили. Згідно довідки КП «Житлогосп» № 711 у квартирі [ADDRESS] зареєстровані співвласники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України передбачено захист права власності та захист права на житло. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказані положення кореспондуються зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, у якій закріплено право кожної фізичної або юридичної особи на мирне володіння своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що його сини [PERSON] та [PERSON] , які зареєстровані у квартирі, з 2010 року не проживають у ній, що, на його думку, відповідно до положень ст.405ЦК\~України є підставою для втрати ними права користування цим житлом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз ст.405ЦК\~України дає підстави для висновку, що саме власник має право вимагати від осіб, які є членами його сім`ї та не є власниками цього житла, усунення порушення його прав шляхом визнання їх такими, що втратили право користування. Можливість визнання такими, що втратили право користування житлом власника/співвласника законодавством не передбачена та є виключною в силу наявних конституційних гарантій захисту права власності, його непорушності та збереження за власником. Як встановлено судом, квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю як позивача, так і відповідачів. Частинами 1,2 ст.319 ЦК Українипередбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто неможе бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених ч. 2 ст.353 цього Кодексу. Статтею 346ЦК\~України врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. У даному випадку відповідачі не втратили право власності на свої частини вказаної квартири в силу вимог ст.ст.319, 321 ЦК України. Доказів, які б свідчили про припинення права власності [PERSON] та [PERSON] на належніїм часткиу спільному майні, в розумінні ст.ст. 346,365 ЦК України, суду також не надано, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] . Посилання позивача на положення ч. 2 ст.405 ЦК Україниє безпідставними, оскільки вони не поширюються на спірні правовідносини. Посилання позивача на те, що через реєстрацію у квартирі відповідачів, він позбавлений можливості оформити житлову субсидію не дає законних підстав для задоволення позову. Статтею 360ЦК\~України передбачено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (частини четвертастатті 544 ЦК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна. Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги, регрес). Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети. Отже, позивач не позбавлений права на звернення до суду за захистом його майнових прав як співвласника житла у випадку їх порушення іншими співвласниками, зокрема, у разі їх відмови нести тягар утримання спільного майна. В силуст.141 ЦПК України, в зв`язку із відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору, слід покласти на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed