Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

У березні 2024 позивачка звернулася до суду з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи, та просила визнати за нею право власності вцілому на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , у порядку спадкування після [PERSON] та [PERSON] . Позов мотивовано тим, що вищевказаний житловий будинок на праві приватної власності ні за ким не зареєстрований. Згідно з відомостями з погосподарської книги вказаний житловий будинок належить до групи робітничий двір, головою якого є баба позивачки [PERSON] , яка померла [INFO] , членом [PERSON] , мати позивачки, яка померла [INFO] . Позивачка прийняла спадщину після смерті баби та матері. Однак нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на нього, а державна реєстрація до цього часу не проводилась. Позивачка не має іншої можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, тому за захистом своїх прав змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 березня 2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 02 травня 2024 року 09-30 год., яке у подальшому відкладено на 08 серпня 2024 року 08-30 год. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 08 серпня 2024 року позовну заяву (уточнену) позивачки прийнято до розгляду, підготовче засідання відкладено на 18 жовтня 2024 року 08-30 год. У позовній заяві позивачка просила розглянути справу без її участі. Представник відповідача\~ [PERSON] подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив справу розглядати без участі представника відповідача. Відповідно до ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. \~ \~ \~ \~Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому ст. 206 ЦПК України. Статтею 206 ЦПК України встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час підготовчого засідання відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~не здійснювалося. Судом установлено, що позивачка є дочкою [PERSON] та онукою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 10 червня 2011 року про встановлення факту родинних зв`язків між [PERSON] та [PERSON] (а.\~с. 9, 10). Підтвердження зміни прізвища позивачки із [PERSON] на [PERSON] підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.\~с.\~11). Відповідно до довідок № 01911 від 23.10.2023, виданих КП «Ніжинське МБТІ», та № 892 від 23.01.2024 та ФОП « [PERSON] », право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , не зареєстровано (а. с. 13, 15). Згідно з витягом з погосподарської книги №\~10 за 1991-1995 роки, особовий рахунок №\~ [NUMBER] , житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , відноситься до суспільної групи робітничий двір, головою якого є [PERSON] , членом [PERSON] (а.\~с. 52). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконкомом Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (а. с. 7). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим виконкомом Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області, [PERSON] померла [INFO] (а. с. 8). Довідкою, виданою Виконавчим комітетом Крутівської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області 18.10.2023 № 202, підтверджується, що станом на 15.04.1991 [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані та проживали за адресою: [ADDRESS] (а. с. 14). Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори від 07 березня 2024 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки спадкоємцем не було надано правовстановлюючих документів на спадкове майно (а. с. 12). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 6 постанови від 22\~грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15 квітня 1991\~року Закону України «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Так, відповідно до законодавства, чинного до прийняття 15 квітня 1991\~року Закону України «Про власність», права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно зі ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року (зі змінами) на вказані ради було покладено обов`язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином, записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. Спеціальним нормативним актом, який визначав порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах є Вказівки по веденню книг погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13.04.1979 №\~112/5, а згодом Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені Центральним статистичним управлінням СРСР 12.05.1985 № 5-24/26, та Вказівки по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затверджені постановою Державного комітету статистики СРСР від 25.05.1990 року №\~69, які були замінені Інструкцією з ведення погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженою наказом Міністерства статистики України від 22.02.1995 № 48. Згідно із зазначеними Вказівками суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, відносяться до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Виключенням із загального порядку були лише господарства, в яких проживали працюючі члени колгоспу. Такі господарства, незалежно від роду занять голови господарства, відносилися до господарств колгоспників. Оскільки спірний житловий будинок з господарськими спорудами відносився до суспільної групи робітничий двір, тому положення статей 120, 123 ЦК УРСР застосуванню не підлягають, оскільки майнові правовідносини господарства робітника були врегульовані загальними нормами цивільного, земельного та сімейного права, і він не мав статусу колгоспного двору. Судом установлено, що об`єктом спадкування у справі є житловий будинок, що належить до суспільної групи робітничий двір, членами якого були баба та мати позивачки. Баба позивачки [PERSON] померла [INFO] , а мати позивачки [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу (ст. 525 ЦК УРСР). За ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1)\~якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За положеннями ст. 560 ЦК УРСР спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (ст.\~534, 553, 555 цього Кодексу). Статтею 551 ЦК УРСР установлено, що якщо спадкоємець, закликаний до спадкоємства за законом або за заповітом, помер після відкриття спадщини, не встигнувши її прийняти в установлений строк (стаття 549 цього Кодексу), право на прийняття належної йому частки спадщини переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Це право померлого спадкоємця може бути здійснене його спадкоємцями на загальних підставах протягом строку, що залишився для прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно із ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Згідно із ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У силу ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Положеннями ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зокрема, за змістом ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд вважає позов доведеним, обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. На підставі наявних у справі доказів суд установив, що житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , мав статус робітничого двору, належав [PERSON] та [PERSON] . Позивачка є єдиною спадкоємицею [PERSON] та [PERSON] , відомості про інших спадкоємців відсутні. Оскільки спадкодавці баба та мати позивачки за свого життя не зареєстрували у встановленому законом порядку право власності на спірне будинковолодіння, у зв`язку з чим позивачка позбавлена можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом на це майно після їх смерті, при цьому отримала відповідні свідоцтва щодо іншого майна земельних ділянок, то її права підлягають захисту в обраний нею спосіб. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що наявні підстави для визнання за позивачкою права власності на вказане домоволодіння, отже, позов підлягає задоволенню. При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачкою права власності на зазначене домоволодіння порушує права та законні інтереси інших осіб.

Outcome: approved