Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Представник позивача звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, який був зареєстрований 20 жовтня 2017 року між позивачем та відповідачем у Малиновському районному у м. Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що 20 жовтня 2017 року зроблений відповідний актовий запис №2977 (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 20 жовтня 2017 року Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області). Від спільного шлюбу сторони по справі мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 29 грудня 2017 року). Позовні вимоги мотивовані тим, що більше ніж чотири роки тому спільне життя між позивачем та відповідачем суттєво погіршилося, було втрачене почуття любові та поваги між сторонами спору. На теперішній час подружжя мають різні погляди на побут та подальше майбутнє спільної сім`ї та зокрема спільної дитини. Сторони не проживають разом, шлюбні стосунки припинені, спільне господарство не ведуть. Шлюб має суто формальний характер, збереження шлюбу з відповідачем суперечить інтересам позивача. Позивачка не має наміру перешкоджати відповідачу в спілкуванні з дитиною. Колишні спроби зберегти сім`ю заради відновлення родини та сумісного виховання спільної доньки виявилися невдалими. Рішення про розірвання шлюбу позивачем обдумане, зважене та остаточне. Ухвалою Приморського районного суду Одеської області від 29 липня 2024 року було відкрите провадження у вищезазначеній справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвала суду про відкриття провадження у даній справі розмішена в Єдиному державному реєстрі судових рішень та на електронному сайті Приморського районного суду м. Одеси, тобто ухвала суду є доступною для ознайомлення та загальновідомою. В судове засідання позивачка не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи сповіщалася належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. 16 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява, в якій позивачка просить суд розглянути справу у її відсутності у зв`язку із зайнятістю на роботі, а також підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити. В судове засідання з`явилася представник позивача, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Також представник позивача надала суду заяву, в якій просить не фіксувати судове засідання технічними засобами. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи сповіщався належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання. 21 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла заява, в якій відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу з [PERSON] , а також не заперечує проти розгляду справи у його відсутності. Суд, вислухавши сторони по справі, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 110, 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 113 Сімейного кодексу України передбачено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Судом встановлено, що сторони спору перебувають у зареєстрованому 20 жовтня 2017 року у Малиновському районному у м. Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області шлюбі, про що 20 жовтня 2017 року зроблений відповідний актовий запис №2977 та видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 20 жовтня 2017 року Малиновським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Від спільного шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане Київським районним у м. Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 29 грудня 2017 року). Питання щодо місця проживання дитини між сторонами справи відсутні. У позивача та відповідача різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, подальше збереження шлюбу суперечить їхнім інтересам. Шлюбні відносини фактично припинилися та мають формальний характер більш ніж чотири роки тому. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Відповідно до ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. За ч. 3 ст. 109 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року за № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їхніх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 2-4 ст. 56 СК України дружина та чоловік мають право вживати заходів, які не заборонені законом і не суперечать моральним засадам суспільства, щодо підтримання шлюбних відносин. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється в наслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов до суду про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-якого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Верховний Суд у постанові від 03 грудня 2020 року у справі №456/848/16-ц вказав на те, що за змістом норми ст. 11 СК України заходи щодо примирення подружжя вживаються судом за умови, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визнає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання строку на примирення подружжя є правом суду, а не його обов`язком. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом в постановах від 11.11.2020 року у справі №369/7035/18, від 09.09.2020 року у справі №521/7207/18, від 20.07.2020 року у справі №349/1031/17. З урахуванням наведеного, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливе, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, як це передбачено ст. 112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. За таких обставин суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам сторін та унеможливлює їх примирення. Після всебічного, повного дослідження й оцінки доводів сторін, наявних матеріалів справи суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: approved