Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

У травні 2023 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.10.2019 року між АТ «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено угоду про надання споживчого кредиту №50193929. Відповідно до умов кредитного договору, Банк зобов`язувався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язувався в поряду та на умовах, що визначені Кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені Кредитним договором. Умовами Кредитного договору передбачено, що у випадку невиконання позичальником умов договору, останній зобов`язаний достроково виконати всі боргові зобов`язання перед Банком протягом 30 календарних днів з дня отримання від Банку інформації. Позивач вказує, що свої зобов`язання за договором щодо надання позичальнику кредиту виконав в повному обсязі. Однак, відповідач свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 22.01.2023 року має заборгованість в розмірі 47957,85 гривень. 12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк». Запис про зміну найменування позивача внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 30.11.2022 року. З метою досудового врегулювання спору на адресу позичальника було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань, однак, відповідачем дану вимогу залишено без реагування. В зв`язку з чим, позивач просить стягнути з [PERSON] на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором №501193929 від 15.10.2019 року в розмірі 47957,85 гривень та суму сплаченого судового збору в розмірі 2684,00 гривень. Ухвалою суду від 23.05.2023 року відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 30.08.2023 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому [PERSON] вважає вимоги вказані в позовній заяві безпідставними, належно не обґрунтованими та незаконними з огляду на наступне. Укладання банком з ним кредитного договору здійснювалось у неправильній формі. Так, банк надав на підписання йому Оферту на укладання Угоди про надання кредиту №501193929, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 15.10.2019 року, що була повністю сформована та роздрукована позивачем на його фірмовому бланку. На руки йому було видано Акцепт пропозиції на укладання Угоди про надання кредиту №501193929 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 15.10.2019 року на якій містився факсимільний підпис та печатка банку, а також паспорт споживчого кредиту та Додаток №1 до Кредитного договору. Таким чином, видача кредиту відповідачу було здійснено на підставі Оферти на укладання Угоди про надання кредиту №501193929, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії та Акцепту банку пропозиції на укладання Угоди про надання кредиту №501193929, обслуговування кредитної картки та відновлення кредитної лінії від 15.10.2019 року (що разом собою являє кредитний договір). Неправильна форма укладання кредитного договору полягає в тому, що оскільки будь-які умови кредитування та банківські продукти може створювати, пропонувати, надавати та рекламувати виключно лише банк, як банківська фінансово-кредитна установа широкому колу осіб - позичальникам, а тому позичальник, апріорі, виходячи з принципу надання банком банківських послуг взагалі не може пропонувати та нав`язувати банку будь-які умови кредитування по його власних банківських продуктах, а лише може приєднатися шляхом «акцепту» - прийняття пропозиції кредитного договору на умовах, що встановлені банком або відмовитись від такого. Отже, оскільки будь-який кредитний договір оформлюється на підставі банківського продукту, що затверджується банком та носить публічно-правовий характер по яких позичальник може укласти з банком кредитний договір - виключно шляхом приєднання до таких умов, а не навпаки. А тому, укладення будь-якого кредитного договору у кредитних відносинах, в розумінні ст.641-642 ЦПК України через укладення Оферти та Акцепту, може мати місце лише тоді, коли таку Оферту на укладення договору пропонує підписати банк, а Акцепт підписує позичальник, а не навпаки. З позовної заяви, а також з доказів, які додані до неї, вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено оферту на укладення угоди про надання кредиту, відповідно до якої у позивача виникло зобов`язання на надання відповідачу кредиту у сумі 51330,30 гривень. Також відповідач наголошує на те, що вставлена банком на постійній основі у Кредитному договорі окрема додаткова плата за обслуговування кредиту є нікчемною умовою договору, а тому це є порушення його прав. Таким чином, відповідач здійснив за Угодою про надання кредиту №501193029 від 15.10.2019 року, з часу її укладання, сплату коштів у розмірі 30028, 18 гривень, що були спрямовані на погашення комісійної винагороди за обслуговування кредиту, в рахунок погашення суми основного боргу та процентів по Угоді про надання кредиту №501193929 від 15.10.2019 року. Враховуючи те, що відповідачу [PERSON] встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватися безоплатно, умови угоди про надання кредиту №501193929, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 15.10.2019 року, укладеної між АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого у зв`язку зі зміною назви є «Сенс Банк») та [PERSON] , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25% від загальної суми кредиту на день видачі, є нікчемним. А також, в позовній заяві належним чином не була обґрунтовано розрахована та вказана заборгованість відповідача по кредитному договору. Ще одна вагома підстава, яка унеможливлювала одержання ним доходу, є те, що згідно наказу ТОВ «ВІНІЛ» №500-6 від 24.02.2022 року, на якому він офіційно працював, він був вимушено відправлений у відпустку без збереження заробітної плати, а тому не міг платити кредит, оскільки взагалі не мав доходу. Останній внесок за кредитним договором ним було зроблено 18.02.2022 року, згідно розрахунку, наданого позивачем. На підставі викладеного, просив відмовити у повному обсязі у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до нього про стягнення заборгованості. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Також суду пояснив, що умовами вищевказаного договору передбачено, що банком встановлено у Кредитному договорі на постійній основі окрема додаткова плата за обслуговування кредиту. З такою умовою договору відповідач погодився, тому позиція останнього щодо нікчемності умови угоди про надання кредиту №501193929, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 15.10.2019 року, укладеної між АТ «Альфа-Банк» (правонаступником якого у зв`язку зі зміною назви є «Сенс Банк») та [PERSON] , в частині встановлення щомісячної плати за обслуговування кредиту в розмірі 2,25% від загальної суми кредиту на день видачі є необґрунтованими та не заслуговують на увагу. Просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав зміст відзиву та надав суду пояснення аналогічні змісту відзиву. Просив суд відмовити у задоволені позову. Суд, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 15.10.2019 року між АТ «Альфа-Банк» та [PERSON] шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 501193929 з графіком платежів. [PERSON] отримав 51330,30 гривень кредитних коштів зі сплатою процентів за користування ними в розмірі 18,99 % річних строком 48 місяців. Пунктом 1 вказаного договору встановлено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування у порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме за обслуговування кредиту 2,25% від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ. Щомісячна комісія за розрахунково-касового обслуговування становить 1151,93 гривень, що зазначено в підписаному 15.10.2019 року сторонами Графіку платежів, розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтовної реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг. У розрахунку заборгованості за кредитом, який було долучено до позовної заяви, та який було оновлено позивачем протягом судового розгляду справи зазначено, що борг [PERSON] перед АТ «Сенс Банк» станом на 22.01.2023 року становить 47957,85 гривень, з якого: заборгованість за кредитом - 27337,57 гривень; заборгованість за відсотками - 5606,19 гривень, заборгованість за комісією - 15014,19 гривень. З аналізу вказаного розрахунку встановлено, що за період з 15.10.2019 року по 22.01.2023 року [PERSON] сплатив 30028,18 гривень за послуги з розрахунково-касового обслуговування. Крім того, за період з 15.10.2019 року по 22.01.2023 року за послуги з розрахунково-касового обслуговування йому нараховано заборгованість в сумі 15014,09 гривень. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до частин першої третьої, п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із вимогами частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до статті 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно із частинами першою, другою, п`ятою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції станом на 01 січня 2017 року остання редакція до набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування») продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умов, якими встановлено плату щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування». Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», в редакції, що діяла на момент укладання вищевказаної угоди, загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом це витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 за позовом позичальника до АТ «Ідея Банк» про визнання недійсним кредитного договору, вирішувала питання (а) чи можливе встановлення комісії за обслуговування кредиту згідно Закону України «Про споживче кредитування»; (б) чи має кваліфікуватися умова договору, що передбачає комісію, як дійсна/нікчемна/оспорювана. Велика Палата Верховного Суду у вказаній постанові вказала на те, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а згідно з пунктом 3.2.4 кредитного договору позичальник має право не частіше одного разу на місяць вимагати у банку безоплатного надання інформації про поточний розмір його заборгованості. Разом з тим зробила висновок про нікчемність в цілому пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, зокрема не лише щодо щомісячного інформування про розмір заборгованості, але й опрацювання запитів позичальника, надання інформації по рахунку. Вказаний висновок Великої Палати Верховного Суду має бути врахований судом першої інстанції під час розгляду цієї справи в силу вказівок, наведених у частині четвертій статті 263 ЦПК України. При цьому суд також враховує ту обставину, що споживач є слабшою стороною у відносинах із банком. Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування становить 2,25 % на місяць (27 % річних), що майже відповідає розміру визначених договором процентів (18,99 % річних). Явно очевидним в цій ситуації є те, що умови кредитування, бланки документів розробляв саме банк, а позиція банку про те, що споживач звернувся з офертою до банку, а банк лише акцептував його оферту є явно надуманою. При цьому в оферті пропозиції на укладання угоди про надання кредиту, яку позивач долучив до позовної заяви і яка є предметом дослідження як доказ, комісійна винагорода за ставкою 2,25 % визначена без вказівки про її щомісячний характер, незважаючи на те, що процентна ставка за кредитом визначена у річному вимірі. У кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. В акцепті також зазначено, що комісійна винагорода за переказ коштів та приймання готівки на рахунки банку сплачується згідно діючих тарифів банку, що свідчить про те, що вказані послуги оплачуються окремо. Таким чином, пункт 1 кредитного договору № 501193929 від 15.10.2019 року, згідно якого встановлено, що під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування, є нікчемним. Подібний висновок про нікчемність положень кредитного договору, якими встановлена комісія за розрахунково-касове обслуговування кредиту, викладений у вищевказаної постанові Великої Палати Верховного Суду, та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 06 листопада 2023 року справа № 204/224/21. Підсумовуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 15014,09 гривень задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Для визначення заборгованості за кредитом судом було ретельно вивчено розрахунок такої заборгованості, який було надано позивачем. У розрахунку заборгованості за кредитом, який було долучено до позовної заяви, та який було оновлено позивачем протягом судового розгляду справи, зазначено, що борг [PERSON] перед АТ «Сенс Банк» станом на 22.01.2023 року становить 47957,85 гривень, з якого: заборгованість за кредитом - 27337,57 гривень; заборгованість за відсотками - 5606,19 гривень, заборгованість за комісією - 15014,19 гривень. Проте суд не погоджується з сумою заборгованості за кредитом, яка визначена позивачем у розмірі 47957,85 гривень, оскільки відповідно до цього розрахунку заборгованість за кредитом станом на 22.01.2023 становить 11348,00 гривень, яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 5411,29 гривень; заборгованості за відсотками к розмірі 5936,71 гривень. Також суд зауважує, що у оновленому розрахунку позивач зазначає суму боргу у розмірі 62328,11 гривень, а не 47957,85 гривень, як зазначено у позові. При цьому позивач не звернувся до суду з заявою про збільшення позовних вимог, тому суд при вирішенні спору по суті, вирішуючи спір в межах позовних вимог, бере до уваги розрахунки заборгованості станом на 22.01.2023 року в межах періоду нарахування, який закінчується 15.01.2023 року. Саме такий розрахунок, за період нарахування який закінчується 15.01.2023 року, було позивачем долучено до позовної заяви з вимогами про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 47957,85 гривень. Оцінивши в сукупності надані докази, суд дійшов висновку, що відповідач отримав кредитні кошти, користувався ними, однак не виконав грошового зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим утворилась заборгованість по кредитному договору, яка становить 11348 гривень, з яких: 5411,29 гривень - за тілом кредиту, 5936,71 гривень - за відсотками. При цьому суд при вирішенні спору по суті відхиляє посилання відповідача з приводу відсутності його відповідальності перед банком через втрату роботи та доходу під час дії воєнного стану, оскільки законодавством України не передбачено скасування нарахування відсотків за користування кредитними коштами, а отже таке нарахування є правомірним і позичальник має сплачувати тіло кредиту та нараховані відсотки. Інші доводи відповідача, у своїй сукупності не є такими, що свідчать про незаконність заявлених вимог. На підставі наведеного суд дійшов висновку, що у даному випадку має місце порушення прав позивача, яке полягає у неналежному виконанні відповідачем своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості, а тому з [PERSON] слід стягнути на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість по кредитному договору, яка становить 11348,00 гривень, з яких: 5411,29 гривень - за тілом кредиту, 5936,71 гривень - за відсотками, внаслідок чого суд частково задовольняє позов АТ «Сенс Банк» до [PERSON] .. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги, що позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини вимог в розмірі 635,10 грн. (11348 грн. х 2 684,00 грн. / 47957,85 грн. = 635,10 грн.).

Outcome: partial