Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

До Дніпровського районного суду м. Києва 24.08.2023 надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості, яка 30.08.2023 була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Відповідно до заявлених позовних вимог позивач просить суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» суму заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення у розмірі 68 810, 51 грн. за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року (включно), інфляційну складову боргу в розмірі 72 966, 31 грн. за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року та три відсотки річних у розмірі 14 041, 42 грн. за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року та сплачений судовий збір при поданні позовної заяви до суду у розмірі 2 684, 00 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку [ADDRESS] здійснюється ТОВ «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» як теплопостачальною організацією. Рішенням Господарського суду м. Києва від 29.05.2023 по справі № 910/7815/17 у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до ФОП [PERSON] про стягнення заборгованості за спожиті послуги з постачання теплової енергії до нежитлового приміщення по [ADDRESS] , за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року відмовлено в повному обсязі. Даним судовим рішенням встановлено, що споживачем наданих позивачем послуг у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв, м по [ADDRESS] за спірний період є третя особа - [PERSON] . Разом з тим, у період виникнення заборгованості, власниками нежитлового приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138, 6 кв. м по [ADDRESS] з 07.04.2014 є [PERSON] (1/2) та [PERSON] (1/2), а користувачем приміщення на підставі укладеного договору оренди є [PERSON] . З листопада 2014 року по квітень 2017 року включно позивачем надано відповідачам послуги з централізованого опалення до нежитлового приміщення опалювальною площею 138,60 кв.м по [ADDRESS] на загальну суму 68 810, 51 грн., які відповідачами не оплачувалися. Звертаючись із даним позовом до даного суду позивач уважає, що діюче законодавство надає кредитору право, у разі солідарного обов`язку боржників (що має місце у даній справі), заявляти вимогу про виконання обов`язку як до усіх боржників разом, так і до когось з них конкретно за вибором кредитора. Таким чином, заявлення ТОВ «Євро-Реконструкція» вимог про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги до усіх боржників, а не лише до частини із них, є правом товариства, як кредитора та позивача, яке суд не має право обмежувати. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 11.09.2023 позовну заяву повернуто позивачу. Постановою Київського апеляційного суду від 14.11.2023 ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 11.09.2023 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 19.12.2023 відкрито провадження у даній цивільній справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання, учасникам у справі роз`яснено їх право подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 23.01.2024 судом постановлена ухвала про виправлення описки. 31.01.2024 до суду від відповідачів надійшла заява (клопотання) про застосування наслідків спливу позовної давності. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.02.2024 визнано заяву відповідача, [PERSON] про відвід судді необґрунтованою та передано заяву відповідача, [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., яка подана в межах розгляду цивільної справи № 755/12608/23, для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Коваленко І.В. від 12.02.2024 відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., подану в межах розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості та постановлено про розгляд цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості проводити в тому ж складі суду. 13.02.2024 до суду від відповідачів надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідачі не визнають позовних вимог посилаючись на те, що позивачем не надано доказів на обґрунтування позовних вимог, в тому числі і тих на які посилається позивач у позові. Позивачем також не враховане рішення господарського суду м. Києва у справі №910/7815/17. 21.02.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, клопотання про визнання судом поважності причин пропуску позивачем строків позовної давності до заявлених вимог про стягнення заборгованості та поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права, клопотання про звільнення від понесених відповідачем витрат на правову допомогу. 27.02.2024 до суду від відповідачів [PERSON] та [PERSON] надійшов додаток до відзиву. 27.02.2024 ухвалою, постановленою у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, поновлено відповідачу [PERSON] строк на подання відзиву та постановлено долучити відзив до матеріалів справи. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.02.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про роз`єднання позовних вимог. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.02.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про заміну неналежних відповідачів належними, залучення співвідповідачів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.02.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про залучення третіх осіб (які не заявляють самостійних вимог). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.02.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.03.2024 визнано заяву відповідача, [PERSON] про відвід судді необґрунтованою та передано заяву відповідача, [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., яка подана в межах розгляду цивільної справи № 755/12608/23, для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва Арапіної Н.Є. від 06.03.2024 відмовлено відповідачу [PERSON] в задоволенні заяви про відвід головуючого судді Катющенко В.П. та розгляд справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості проводити в тому ж складі суду. Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.03.2024 апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 19.12.2023 про відкриття провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, повернуто апелянтам. Ухвалою Київського апеляційного суду від 15.03.202 апеляційну скаргу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 27.02.2024 про відмову у задоволенні клопотання про роз`єднання позовних вимог у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, повернуто апелянтам. 20.03.2024, 21.03.2024 до суду від представника позивача надійшла відповідь на додаток до відзиву (письмове опитування як свідка). 25.04.2024 ухвалами, постановленими у порядку ч. 4 ст. 259 ЦПК України, не виходячи до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено в прийнятті доповнень та уточнень до відзиву, що надійшли до суду 25.04.2024 від відповідачів та постановлено долучити до матеріалів справи письмові документи, долучені до доповнень та уточнень до відзиву. Залишено без розгляду клопотання про зобов`язання надати відповідь від 25.04.2024, у зв`язку із поданням представником позивача 20.03.2024 та 21.03.2024 відповіді на додаток до відзиву (письмове опитування як свідка). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 21.05.2024 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про поновлення строку на подання зустрічної позовної заяви та повернуто зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» про зобов`язання перерахувати та скасувати нараховані 155 818,24 комунальних послуг, відшкодування моральної шкоди (вх.23661 від 25.04.2024) заявнику. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.05.2024 визнано заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П. необґрунтованою та відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., що подана в межах розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 24.05.2024 відхилено зауваження відповідача [PERSON] на протокол судового засіданні від 21.05.2024, що подані в межах розгляду цивільної справи № 755/12608/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27.05.2024 визнано доповнення до заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П. необґрунтованими та відмовлено у задоволенні заяви відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., що подана в межах розгляду цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 03.06.2024 відхилені зауваження відповідача [PERSON] на протокол судового засіданні від 21.05.2024 (доповнені), що подані в межах розгляду цивільної справи № 755/12608/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 02.07.2024 визнано заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П. - необґрунтованою та передано заяву відповідача [PERSON] про відвід судді Катющенко В.П., яка подана в межах розгляду цивільної справи № 755/12608/23, для її вирішення у порядку, встановленому ч. 1 ст. 33 ЦПК України. Ухвалою судді Дніпровського районного суду м. Києва від 04.07.2024 [PERSON] відмовлено відповідачу [PERSON] в задоволенні заяви про відвід головуючого судді Катющенко В.П. та розгляд справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості проводити в тому ж складі суду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 16.10.2024 відмовлено у задоволенні клопотань відповідача [PERSON] про повернення до підготовчого розгляду справи, долучення доказів, визнання зловживанням процесуальними правами та залишення позову без розгляду. В судовому засіданні 16.10.2024 представник позивача Кравченко О.П. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити з підстав викладених у заявах по суті справи. Також, просила суд задовольнити клопотання про визнання поважними причини пропуску позивачем строків позовної давності. В судовому засіданні 16.10.2024 відповідач [PERSON] просив суд відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у заявах по суті справи, а також застосувати наслідки пропуску позивачем строків позовної давності. Додатково зазначив, що у приміщенні відсутнє опалення з моменту його придбання. Він неодноразово звертався з даного приводу і до балансоутримувача будинку і до позивача. Однак дане питання вирішено не було, усі органи перекладали провину один на одного. Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до положень Закону України «Про внесення змін до деяких Законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії» від 10.04.2014 № 1198-VІІ, з 01.07.2014, виконавцем послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку по [ADDRESS] здійснюється Товариством з обмеженою відповідальністю «ЄВРО-РЕКОНСТРУКЦІЯ» на підставі ліцензії. Як вказує позивач у позовній заяві з листопада 2014 року по квітень 2017 року включно, ним було надано послуги з централізованого опалення до нежитлового приміщення №75 опалювальною площею 138,60 кв.м по [ADDRESS] на загальну суму 68 810,51 грн, що підтверджується нарядами на включення та відключення опалення; зведеними відомостями щодо споживання теплової енергії на підставі даних лічильника СВТУ-11 № 3921; рахунками-фактурами та актами надання послуг. Власниками нежитлового приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138, 60 кв, м по [ADDRESS] з 07.04.2014 є [PERSON] (1/2) та [PERSON] (1/2), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень. Крім того, судом встановлено, що 01.10.2014 між [PERSON] та [PERSON] як орендодавцями та [PERSON] було укладено договір оренди нежитлового приміщення за умовами якого орендодавці передали орендарю у строкове платне користування частину нежитлового приміщення площею 120,00 кв.м. з загальною площею всього приміщення 138,60 кв.м. (далі - Договір оренди). За умовами п. 2.1, 2.2 Договору оренди приміщення надається в оренду на строк з 01.10.2014 по 22.09.2017. Строк оренди автоматично пролонгується на такий же строк на тих самих умовах у разі відсутності письмової заяви будь-якої сторони про його припинення за місяць до дати закінчення договору. Сторони погодили в умовах п. 3.2 Договору оренди, що додатково до кінця поточного місяця орендарем самостійно мають сплачуватися плати за спожиті в поточному місяці комунальні послуги, централізоване опалення та електроенергію відповідно до лічильників, рахунків постачальних організацій. В матеріалах справи також міститься акт прийому-передачі нежитлового приміщення від 01.10.2014 яким підтверджується факт передачі в оренду нежитлового приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв, м по [ADDRESS] в користування орендарю - [PERSON] . Спеціальним законом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин. Цей Закон регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил, що здійснюється на підставі відповідних договорів про надання житлово-комунальних послуг Житлово-комунальні послуги поділяються за: 1) функціональним призначенням; 2) порядком затвердження цін/тарифів (ст. 12 Закону). Відповідно до ч. 1 ст. 13 вказаного Закону , залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Статтею 14 вказаного Закону визначено, що залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: 1) перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг; 2) друга група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують органи місцевого самоврядування для надання на відповідній території; 3) третя група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які визначаються виключно за договором (домовленістю сторін). Ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами виконавчої влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом. За вимог ст. 19 цього ж Закону в ідносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація). Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Відповідно до п.п.1, 5, 9 ч. 3 ст. 20 вказаного Закону споживач зобов`язаний: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; своєчасно проводити підготовку жилого будинку, помешкання (в якому він проживає або яке належить йому на праві власності) та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період . Отже, згідно із зазначеними нормами закону, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Водночас, відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг. Така ж правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 15.03.2018 № 401/710/15-ц та у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 922/2790/17, від 26.09.2018 у справі №750/12850/16-ц (провадження № 61-11107св18), від 13.11.2019 у справі № 686/14833/15-ц (провадження № 61-26205св18). Разом з тим вказаний обов`язок виникає лише в разі отримання споживачем певних послуг. Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування в справі та має істотне значення для її правильного вирішення. За приписами частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимог ч.ч. 1-3 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що споживачами наданих позивачем послуг з постачання теплової енергії у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв, м по [ADDRESS] за спірний період є відповідачі [PERSON] та [PERSON] як власники даного приміщення та [PERSON] , як орендар 120 кв.м з 138,60 кв.м. загальної площі приміщення, оскільки відповідачами не надано суду доказів, що з приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв.м., виділене окреме приміщення, площею 120 кв.м., що передане в користування [PERSON] на підставі договору оренди, та свідчило про наявність підстав розподілу спожитої теплової енергії між власниками приміщення та орендарем. Наведене свідчить, що власники нежитлового приміщення - фізичні особи [PERSON] , [PERSON] та орендар частини нежитлового приміщення - фізична особа [PERSON] , є належними відповідачами за поданим позовом, та у відповідності до ч.1 ст. 543 ЦК України мають солідарний обов`язок виконання зобов`язань з оплати наданих послуг, перед позивачем. Відповідно до п.п.5, 6, ч. 1 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право: на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц). Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідач [PERSON] , також посилався на ту обставину, що теплопостачання до нежитлового приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138,60 кв, м по [ADDRESS] не здійснюється. В той же час, жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своїх заперечень суду не надав. Аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем доведено наявність заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року включно за адресою нежитлового приміщення №75 опалювальною площею 138,60 кв.м по [ADDRESS] на загальну суму 68 810,51 грн та відповідно судом встановлена солідарна відповідальність відповідачів перед позивачем зі сплати такої заборгованості. Щодо застосування строків позовної давності за заявою відповідачів та клопотання позивача про визнання поважними причини пропуску позивачем строків позовної давності, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ПК України). Виходячи з вимог ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Частиною 5 ст. 261 ЦК України визначено, що за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до п.18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою КМУ від 21.07.2005 №630 (чинній на момент виникнення правовідносин), розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Наведене свідчить, що не отримуючи плату за надану послугу з централізованого опалення до 20 числа наступного місяця, у якому така послуга була надана, позивач повинен був дізнатися про порушення свої прав та відповідно, до спливу трирічного строку, звернутися до суду за захистом свої прав. Так позивачем заявлені вимоги про стягнення заборгованості зі сплати послуг з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року. Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України № 651 27.06.2023 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. Відповідно до ч. 3 ст. 263 ЦК України від дня припинення обставин, що були підставою для зупинення перебігу позовної давності, перебіг позовної давності продовжується з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Таким чином, строк позовної давності до вимог позивача про стягнення заборгованості зі сплати послуг з централізованого опалення, що заявлені до січня 2017 року сплинули до запровадження карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України №211 від 11.03.2020. В частині вимог про стягнення заборгованості за лютий 2017 року, позивач повинен був звернутися до суду в строк до 21.03.2020. З урахуванням постанов КМУ №211 від 11.03.2020 такий строк продовжений на час дії карантину, тобто до 24 год. 30.06.2023, а з 01.07.2023 згідно постанови КМУ № 651 27.06.2023 - продовжений з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Таким чином, строк протягом якого позивач мав пред`явити вимоги про стягнення боргу за лютий 2017 року, становить 9 днів (21.03.2020 (час до якого мав пред`явити вимоги) - 12.03.2020 (час з якого строк позовної давності продовжується), та розраховується з часу відміни карантину - з 01.07.2023, тобто до 10.07.2023. За вимог про стягнення заборгованості за березень 2017 року позивач мав звернутися до суду, відповідно до наведеного розрахування, - до 09.08.2023, оскільки строк протягом якого позивач мав пред`явити вимоги за вказаний період, становить 39 днів. За вимог про стягнення заборгованості за квітень 2017 року позивач мав звернутися до суду, відповідно до наведеного розрахування, - до 08.09.2023, оскільки строк протягом якого позивач мав пред`явити вимоги за вказаний період, становить 69 днів. Позивач звернувся до суду з даним позовом 21.08.2023, про що свідчить відбиток штемпелю поштового відділення на конверті у якому позовна заява надійшла до суду. Враховуючи наведене, позивачем пропущено строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по березень 2017 року включно. Звертаючись до суду з клопотанням про визнання судом поважності причин пропуску позивачем строків позовної давності, позивач посилається на те, що з метою захисту свого порушеного права, у травні 2017 року, в межах строку позовної давності, позивач пред`явив позов до суду про стягнення заборгованості зі сплати послуг з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по квітень 2017 року до одного із боржників - ФОП [PERSON] , як співвласника нежитлового приміщення та користувача послуг, оскільки місце реєстрації введення ФОП [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] . 17.05.2017 Господарським судом м. Києва було порушено провадження у вказаній справі №910/7815/17, а 29.05.2023 у вказаній справі ухвалено рішення. У зв`язку з чим позивач вважає, що позовна давність до заявлених позовних вимог була перервана на підставі ст. 264 ЦК України у період з 17.05.2017 по 29.05.2023. Лише після ухвалення вказаного рішення позивачу стало достовірно відомо про порушення його прав. Частиною першою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) зазначено, що можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналіз статті 261 ЦК України дає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення відповідного права можна було отримати раніше. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Згідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). Статтею 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі. Відповідно до вимог процесуального законодавства суддя відкриває провадження у справі не інакше як на підставі заяви, поданої і оформленої в порядку, встановленому процесуальним кодексом. Виходячи з аналізу наведених норм, перебіг позовної давності шляхом пред`явлення позову може перериватися в разі звернення позивача до суду, в тому числі й направлення позовної заяви поштою, здійсненого з додержанням вимог процесуального законодавства. Якщо суд у прийнятті позовної заяви відмовив або повернув її, то перебіг позовної давності не переривається. Не перериває перебігу такого строку й подання позову з недодержанням правил підвідомчості, а також з іншим предметом спору та з іншими матеріально-правовими підставами. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 14 липня 2020 року у справі № 400/3065/19, від 15 травня 2020 року у справі № 922/1467/20 та від 17 червня 2020 року у справі № 916/1689/17. З матеріалів справи убачається, що позивачу 04.10.2017 було достеменно відомо, що власниками нежитлового приміщення №75 (літ.А) по [ADDRESS] з 07.04.2014 є фізичні особи: [PERSON] (1/2 частина) та [PERSON] (1/2 частина), що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ….. , яке сформовано позивачем - ТОВ «Євро-реконструкція» (Т.1 а.с.60-64) Крім того, з рішення Господарського суду м. Києва від 29.05.2023 у справі №910/7815/17 убачається, що ухвалою суду від 13.09.2017 до участі в справі були залучені у якості третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] , оскільки вона є співвласницею нежитлового приміщення та [PERSON] , який орендував це нежитлове приміщення у спірний період за який позивачем нараховано борг з теплопостачання. Таким чином, позивачу станом на вересень 2017 року було достеменно відомо, що власниками нежитлового приміщення за яким позивачем нараховано заборгованість зі сплати послуг з централізованого опалення є фізичні особи [PERSON] та [PERSON] , а також про те, що з [PERSON] було укладеного договір оренди частини нежитлового приміщення. В той же час, обґрунтовуючи позовні вимоги у справі №910/7815/17 позивач посилався на укладений 28.03.2017 між ТОВ «Євро-реконструкція» та ФОП [PERSON] укладено Договір №420291/2юр (особовий рахунок № [NUMBER] /2) про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, відповідно до якого позивач зобов`язався своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води у нежитлове приміщення № 75 (в літ. А), загальною площею 138, 60 кв, м по [ADDRESS] , а споживач зобов`язався своєчасно оплачувати надані послуги. Позивач вважав, що оскільки саме відповідач - ФОП [PERSON] є споживачем послуг з теплопостачання та гарячої води до спірного приміщення, то саме на нього покладено обов`язок з оплати отриманих послуг. Відмовляючи у задоволенні позову Господарський суд м. Києва виходив з того, що правовідносини між позивачем та відповідачем стосовно надання послуг з теплопостачання у спірне нежитлове приміщення за Договором №420291/2юр не стосується спірного періоду за який нараховано борг у даному спорі. З огляду на викладене суд вважає, що пред`явлення позову до Господарського суду м. Києва з порушенням правил підвідомчості, з вимогами до неналежного відповідача, в задоволенні яких було відмовлено, не перериває строку позовної давності та не є поважною причиною його пропуску. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Таким чином, враховуючи, що судом не встановлено поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем, його порушене право зі стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення за період з листопада 2014 року по березень 2017 року не може бути захищене судом, у зв`язку з чим у позові в цій частині слід відмовити. Статтею 526 ЦК України визначені загальні умови виконання зобов`язання, зокрема, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У статті 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань (висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 16.05.2018 у справі № 686/21962/15-ц). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України). За відсутності оформлених договірних відносин, але в разі прострочення виконання грошового зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, на боржника покладається відповідальність, передбачена частиною другою статті 625 ЦК України (висновок Верховного Суду України, висловлений у постанові від 16.12.2015 у справі № 6-2023цс15). З огляду на те, що відповідач, як встановили суди попередніх інстанцій, прострочив виконання грошового зобов`язання, він на вимогу позивача повинний сплатити інфляційні втрати та три проценти річних від простроченої суми. Висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові від 07.07.2020 у справі № 14-448цс19-ц. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Таким чином, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню 3% річних в сумі 363,97 грн, інфляційна складова в сумі 1 724,58 грн, які розраховані на суму заборгованості за квітень 2017 року в сумі 2050,14 грн. Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). В порядку статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, ураховуючи часткове задоволення позову, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, що становить 2.66% від розміру заявлених вимог. Щодо вимог відповідачів про стягнення з позивача 30 000 грн витрат відповідачів на послуги адвоката, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1, п.1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. За правилом ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями ч.ч. 1-3 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, але не доказів обґрунтування часу. Що стосується часу, витраченого фахівцем у галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, але не обґрунтування, яка саме кількість часу витрачена на відповідні дії. Цей висновок узгоджується з правовою позицією, що міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01.10.2018 у справі № 569/17904/17, від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17. У відповідності до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. В той же час відповідачами ні до відзиву на позовну заяву, ні у подальшому під час розгляду справи, не подано до суду доказів понесення витрат на правничу допомогу, в тому числі і до завершення судових дебатів відповідачем [PERSON] не повідомлено суд про подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення рішення у справі. За вказаних обстави у суду відсутні підстави для здійснення розподілу заявлених відповідачами судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного та

Outcome: partial