Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

18.06.2024 року заступник керівник Луцької окружної прокуратури Волинської області звернувся до суду в інтересах Департаменту культури, молоді та спорту Волинської обласної державної адміністрації (далі Департамент) з вищевказаною позовною заявою в обгрунтування якого зазначивши, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001, площею 1,8325 га, яка розташована на території Луцької територіальної громади, поблизу с. Городок (далі земельна ділянка). Дана земельна ділянка належить відповідачу на підставі розпорядження Луцької РДА від 09.04.1997 року № 114 та Державного акту № ІІ-ВЛ 024963 від 23.02.1998 року. Земельна ділянка віднесена до категорії земель сільськогосподарського призначення з видом цільового призначення для ведення особистого селянського господарства. Державна реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) від 09.06.2021 року. Однак, як було встановлено, передача у приватну власність [PERSON] земельної ділянки відбулась за рахунок земель історико-культурного призначення, на яких розташована пам`ятка археології національного значення Коршівське городище ІХ-ХІІІ ст., яку внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, охоронний № 030017-Н. Розташування земельної ділянки в межах пам`ятки археології національного значення свідчить про її віднесення до земель історико-культурного призначення та неможливість перебування у приватній власності. Враховуючи наведене, просить суд: визнати незаконним та скасувати розпорядження Луцької РДА «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для ведення селянських господарств згідно сертифікатів на земельну частку (пай) у колективній власності сільськогосподарських підприємств району» від 09.04.1997 року № 114 в частині передачі [PERSON] земельної ділянки, що належить до земель історико-культурного призначення; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії II-ВЛ № 024963 від 23.02.1998 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 189; усунути перешкоди державі в особі Луцької РВА у здійсненні права та розпорядження земельною ділянкою, шляхом скасування її державної реєстрації у Державному земельному кадастрі; усунути перешкоди державі в особі Луцької РВА у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою, шляхом зобов`язання [PERSON] повернути у власність держави в особі Луцької РВА земельну ділянку; стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Прокурор Луцької окружної прокуратури в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала з підстав, які викладені у позовній заяві, просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник позивача Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОД(В)А в судове засідання не з`явилася, до його початку подала до суду заяву з проханням розгляд справи здійснювати у її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с. 190). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, вважає, що на нього не може бути покладений обов`язок по відшкодуванню судових витрат, пов`язаних із розглядом справи, оскільки будь-якої його вини у виникненні спору немає. Представник відповідача Луцької РД(В)А, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, будь-які заяви чи клопотання, а також відзив на позовну заяву від нього на адресу суду не надходили. Пунктом 2 ч. 2 ст. 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з підстав першої неявки в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час, і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які визнано судом поважними. На переконання суду, основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторони спору, а неможливість всебічного, повного і об`єктивного дослідження всіх обставин справи в їх сукупності. З огляду на наявний у матеріалах справи обсяг доказів, суд вважає можливим вирішити даний спір по суті за відсутності представника Луцької РД(В)А. Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001, площею 1,8325 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. Вказаний ОНМ був переданий у власність відповідача на підставі розпорядження Луцької РДА від 09.04.1997 року № 114 та Державного акту № ІІ-ВЛ 024963 від 23.02.1998 року. Так, відповідно до п. п. 4, 4.1 розпорядження Луцької РДА «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для ведення селянських господарств згідно сертифікатів на земельну частку (пай) у колективній власності сільськогосподарських підприємств району» від 09.04.1997 року № 114, внаслідок розгляду заяви громадян про передачу у приватну власність земельних ділянок, було вилучено із колективної власності КСГП ім. Лесі Українки, 31,79 га сільськогосподарських угідь та передано у приватну власність земельні ділянки для ведення селянських господарств на рівні середньої земельної частки площею 4,93 га кожна, враховуючи земельні ділянки, якими вже користувались громадяни, в тому числі [PERSON] передано 2,89 га. На підставі вказаного розпорядження та відповідно до Державного акту № ІІ-ВЛ 024963 від 23.02.1998 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку, площею 1,8325 га, з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001 (а.с. 21-24, 29, 47-53). Судом також встановлено, що передача у приватну власність [PERSON] спірної земельної ділянки відбулась за рахунок земель історико-культурного призначення, на яких розташована пам`ятка археології національного значення Коршівське городище ІХ-ХІІІ ст. Коршівське городище ІХ-ХІІІ ст. (далі Пам`ятка) внесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 03.09.2009 року № 928 «Про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», охоронний № 030017-Н. Попередньо, зазначена Пам`ятка археології входила до списку пам`ятників мистецтва, історії та археології республіканського значення відповідно до постанови Ради Міністрів Української РСР № 711 від 21.07.1965 року «Про затвердження списку пам`ятників мистецтва, історії та археології Української РСР» та Державного реєстру нерухомих пам`яток України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.12.2001 року № 1761 «Про занесення пам`яток історії, монументального мистецтва та археології національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України». Постановою Ради Міністрів Української РСР № 711 від 21.07.1965 року «Про затвердження списку пам`ятників мистецтва, історії та археології Української РСР» затверджено поданий Міністерством культури УРСР і Академією наук УРСР список пам`ятників мистецтва, історії та археології республіканського значення згідно з додатком. Зокрема, у списку пам`ятників мистецтва пам`ятників мистецтва, історії та археології республіканського значення української РСР, що перебувають під охороною держави, який є додатком до постанови № 711, серед пам`яток археології значиться Городище ІХ-ХІІІ ст. (с. Коршів Рожищенського району), що скаладається з дитинця і окольного міста (№ 13 у розділі 3 зазначеного списку). Відповідно до паспорта та облікової картки Пам`ятки, датованих 09.12.1975, Городище розташоване на території Луцького району Волинської області (раніше Несвічівська сільська рада, с. Коршів) на березі річки Чорногузка, яке виявлено в кінці ХІХ століття. Городище в формі півкола, площа біля 5 га, складається з дитинця і окольного міста. Дитинець овальної форми, зі сторони річки обнесений дугоподібним ровом, частково заповнений водою. Рів шириною до 1,5 м. Площадка дитинця рівна, розміром 65х50. Висота площадки над річкою біля 3 м. Окольне місто по периметру, крім сторони, поверненої до дитинця, обнесено валом. З північної сторони помітні сліди рова. З усіх інших сторін болотиста низина підходить до лінії вала. Висота валу окольного міста до 2 м. В`їзд на городище розташований з північної сторони, шириною до 22 м. У обліковій документації на пам`ятку також наявний схематичний план розташування городища (додається). Таким чином, пам`ятка археології національного значення Городище ІХ-ХІІІ ст. (Коршівське) перебуває під охороною держави, внесена до державного обліку ще у 1965 році та підлягає охороні і збереженню на національному рівні (а.с. 65-71). Відповідно до інформації ДП «Науково-дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» Інституту археології НАН України від 14.03.2024 року № 124-02-1, Коршівське городище (охоронний № 030017-Н) за результатами попередніх досліджень датується періодом археологічної культури типу Лука Райковецька та часом Київської Русі. Його дослідження проводилось у міжвоєнні роки археологами Польської держави, останніми дослідженнями є роботи експедиції Волинського краєзнавчого музею під керівництвом кандидата історичних наук С.Д. Панишка. Окрім того, ДП «Науково-дослідний центр «Охоронна археологічна служба України» Інституту археології НАН України у вищевказаному листі зазначено, що земельна ділянка з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001, розташована в межах Коршівського городища ІХ-ХІІІ ст. Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 54 Конституції України культурна спадщина охороняється законом. Держава забезпечує збереження історичних пам`яток та інших об`єктів, що становлять культурну цінність, вживає заходів для повернення в Україну культурних цінностей народу, які перебувають за її межами. Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулюються ЗУ «Про охорону культурної спадщини». Частиною 2 ст. 2 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» передбачено, що «городища» за видами культурної спадщини відносяться до археологічних об`єктів культурної спадщини. Таким чином, «городища» є пам`ятками культурної спадщини відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» та Закону України «Про охорону археологічної спадщини». Згідно п. «д» ч.1 ст. 19 ЗК України однією з категорій земель є землі історико-культурного призначення. Відповідно до ст. 53 ЗК України до земель історико-культурного призначення належать землі, на яких розташовані пам`ятки культурної спадщини, їх комплекси (ансамблі), історико-культурні заповідники, історико-культурні заповідні території, охоронювані археологічні території, музеї просто неба, меморіальні музеї-садиби. Згідно ст. 54 ЗК України землі історико-культурного призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Навколо історико-культурних заповідників, історико-культурних заповідних територій, музеїв просто неба, меморіальних музеїв-садиб, пам`яток культурної спадщини, їх комплексів (ансамблів) встановлюються зони охорони пам`яток із забороною діяльності, що шкідливо впливає або може вплинути на додержання режиму використання таких земель. Порядок використання земель історико-культурного призначення визначається законом. Водночас, пам`яткоохоронне законодавство містить заборону щодо передачі у комунальну та приватну власність земель, на яких розташовані пам`ятки археології. Так, відповідно до ч. 1 ст. 17 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Згідно з ч. 6 ст. 17 ЗУ «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології - поля давніх битв. Відповідно до ч. 4 ст. 84 ЗК України не можуть передаватися у приватну власність землі державної власності під об`єктами природнозаповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історикокультурну цінність, якщо інше не передбачено законом. Такий висновок наведений у постанові Верховного Суду від 15.01.2019 у справі № 522/14444/15-а. У постанові Великої палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі №487/10128/14-ц вказано, що за змістом ч. 2 ст. 178 ЦК України обмежено обороноздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів. Відтак, земельна ділянка, на якій розташована пам`ятка археології, є об`єктом обмеженим у цивільному обороті, оскільки може перебувати виключно у державній власності. Відповідно до ч. 1 ст. 150 ЗК України землі історико-культурного призначення відносяться до особливо цінних земель. Враховуючи принцип використання земельних ділянок за цільовим призначенням (ст. 96 ЗК України), на землях історико-культурного призначення забороняється діяльність, яка суперечить їх цільовому призначенню. Умовою належності спірної земельної ділянки до категорії земель історико-культурного призначення є розташування на ній об`єкта, визначеного ст. ст. 53, 54 ЗК України, ст. 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини», а саме пам`ятки археології національного значення (охоронний № 030017-Н), що підтверджується інформацією уповноваженого органу у сфері охорони культурної спадщини, паспортом та обліковою карткою пам`ятки з відповідними графічними матеріалами. Таким чином, оскільки на земельній ділянці з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001, розташована пам`ятка археології національного значення Коршівське городище ІХ-ХІІІ ст. з охоронним № 030017-Н, яка відповідно до постанови КМУ від 03.09.2009 року № 928 «Про занесення об`єктів культурної спадщини національного значення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України», занесена до зазначеного реєстру як пам`ятка археології, вказана земельна ділянка належить до земель історико-культурного призначення та може перебувати виключно у державній власності. Таким чином, розпорядження Луцької районної державної адміністрації «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам для ведення селянських господарств згідно сертифікатів на земельну частку (пай) у колективній власності сільськогосподарських підприємств району» від 09.04.1997 року № 114 в частині передачі [PERSON] земельної ділянки, що належить до земель історико-культурного призначення, площею 1,83 га, а також виданий на його підставі Державний акт підлягає визнанню незаконним та скасуванню в порядку, визначеному ст. ст. 16, 21, 393 ЦК України та ст. ст. 152, 155 ЗК України. У свою чергу, подальша наявність відомостей щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001, площею 1,8325 га, в Державному земельному кадастрі як земель сільськогосподарського призначення порушуватиме принципи об`єктивності, достовірності, повноти відомостей та унеможливить відновлення порушеного права держави, у власності якої повинна перебувати спірна земельна ділянка. Водночас, задоволення судом вимоги прокурора про скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі призведе до припинення існування такої земельної ділянки як об`єкта цивільних прав, який було сформовано неправомірно, та надасть законному власнику право та можливість на її реєстрацію як земель історико-культурного призначення. Зважаючи на те, що у Державному земельному кадастрі в порушення вимог чинного законодавства невірно визначено категорію спірної земельної ділянки та її цільове призначення, відновити становище, яке існувало до порушення, можливо лише в порядку ст. 16 ЦК України, усунувши перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування її державної реестрації у Державному земельному кадастрі. Як зазначено у ст. ст. 317, 319 ЦК України, саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Під ефективним способом необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. У кінцевому результаті ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). Порушення права (інтересу) пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Прийняття судом рішення покликане усунути цю невизначеність, відновити порушене право, створити можливість для реалізації інтересу. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК України, ч. 2 ст. 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Предмет негаторного позову становить вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. Підставою негаторного позову є посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном та факти, які підтверджують дії відповідача у створенні позивачу перешкод щодо здійснення цих правомочностей. Позивач за негаторним позовом має право вимагати усунути перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки, яка має закріплений у законодавстві статус обмежено оборотоздатної. При цьому поняття перешкод у реалізації прав користування і розпорядження є загальним поняттям і може включати не лише фактичну відсутність доступу до земельної ділянки та можливості використати її за цільовим призначенням, а й будь-які інші неправомірні дії порушника прав, а також рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, договори, інші правочини, у зв`язку з якими розпорядження і користування майном ускладнене або повністю унеможливлене. Земельна ділянка, яка є предметом cпopy у цій справі, має спеціальний правовий статус, оскільки за своїми характеристиками належить до земель історико-культурного призначення, які є особливо цінними землями та обмеженими в обороті, тому не може бути змінено її цільове призначення на землі сільськогосподарського призначення. Статус і правовий режим обмежено оборотоздатних земель як об`єктів права власності, які не можуть набуватися приватними власниками, встановлений законодавством і до внесення відповідних змін до законодавства є невід`ємним та незмінним. Доки вказаний правовий статус зберігається, суб`єкт права власності зберігає також і повноваження правової охорони та захисту свого права. Реалізація такого права повинна відбуватися з урахуванням зазначених особливостей, які відмежовують обмежно оборотоздатні об`єкти цивільних прав від об`єктів, які можуть перебувати у приватній власності та у вільному обігу між приватними особами. При визначенні законного володільця спірного майна необхідно враховувати, що право власності держави або територіальної громади на обмежені в обороті об`єкти установлене законом, тому не потребує доказування правового титулу. У разі протиправної передачі цих об`єктів у приватну власність відповідне порушення, ураховуючи їх правовий титул, необхідно розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. Вибуття спірної земельної ділянки з державної власності шляхом незаконного віднесення її до земель сільськогосподарського призначення та передачі у приватну власність відповідачу, свідчить про порушення прав держави на користування та розпорядження цією землею під пам`яткою археології, що триває. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 року у справі № 487/10128/14, від 15.09.2020 року у справі №469/1044/17 та у постановах Верховного Суду від 09.12.2020 року у справі № 676/2332/18, від 10.02.2021 року у справі № 449/723/17 вказані можливі способи усунення таких порушень, яких може вимагати законний власник, а саме шляхом оспорення відповідних рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договорів або інші правочинів, а також вимагаючи повернути земельну ділянку. Крім того, у постанові Верховного Суду від 20.10.2020 року у справі № 910/13356/17 суд виклав висновок про те, що способом захисту у негаторних правовідносинах є вимога, яка забезпечить законному володільцю реальну можливість користуватися і розпоряджатися майном тим чи іншим способом (зобов`язання повернути або звільнити майно, виселення, знесення, накладення заборони на вчинення щодо майна неправомірних дій). Земельна ділянка з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001 наразі перебуває у приватній власності відповідача [PERSON] , проте в силу вищевикладеного, така не може перебувати у приватній власності з виникненням приватного володільця, тому права держави на реалізацію всіх правомочностей щодо земельної ділянки, а саме користування і розпорядження нею, підлягають захисту шляхом зобов`язання повернути земельну ділянку з кадастровим номером 0722884300:02:002:0001, площею 1,8325 га, у власність держави в особі Луцької РД(В)А. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про задоволення позову заступника керівника Луцької окружної прокуратури Волинської області, подану в інтересах Департаменту культури, молоді та спорту Волинської ОД(В)А до [PERSON] , Луцької РД(В)А про визнання незаконним та скасування розпорядження в частині, визнання частково недійсним державного акту на право власності на землю, скасування державної реєстрації земельної ділянки та її повернення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційо розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги за даним позовом задоволені у повному обсязі, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, із відповідачів на користь Волинської обласної прокуратури підлягає стягненню 9689,60 грн. судового збору, який був сплачений при зверненні до суду з даним позовом, по 4844,80 грн. із кожного з відповідачів. Передбачені законом підстави, для звільнення відповідача [PERSON] від сплати судового збору, в даній справі відсутні. Суд зауважує, що положення вищевказаної норми ЦПК України покладає безальтернативний обов`язок відповідача відшкодувати понесені позивачем судові витрати, у випадку задоволення позову.

Outcome: approved