Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просить зняти арешт, накладений відділом державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Запоріжжя (правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) на все майно [PERSON] , [INFO] (помер [INFO] ), згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.03.2007 серія АА №922986. Позов обґрунтовує\~тим,\~що [PERSON] \~прийняв спадщину\~після померлого\~ [INFO] батька\~-\~ [PERSON] ,\~1939\~року народження.\~При зверненні\~до нотаріуса\~з метою\~оформлення спадщини\~встановлено,\~що спадкове\~майно перебуває\~під арештом,\~накладеним державною\~виконавчою службою\~у Шевченківському\~районі м.\~Запоріжжя 23.03.2007\~(постанова\~№238/1).\~Зважаючи на\~це,\~приватний нотаріус\~Запорізького міського\~нотаріального округу\~Цекеєва І.О.,\~постановою про\~відмову у\~вчиненні нотаріальної\~дії від\~09.02.2024\~відмовила позивачу\~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом. Ще до видання нотаріусом означеної постанови (після отримання від нотаріуса інформації про арешт майна) позивач звертався з приводу зняття арешту до відповідача, на що отримав відмову (Лист від 28.12.2023). Відповідач повідомив, що встановити виконавче провадження, в межах якого було накладено арешт на майно його батька не вбачається можливим, у зв`язку із знищенням архіву виконавчих проваджень та номенклатури справ по 2019 рік включно. Також відповідач у згаданому Листі послався на ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження». Разом з\~тим,\~позивачем встановлено\~при виконанні\~якого виконавчого\~документа було\~накладено арешт\~на майно\~батька та\~оголошено заборону\~на його\~відчуження -\~це виконавчий\~лист №2-192,\~виданий 01.03.2007\~Ленінським районним\~судом м.\~Запоріжжя.\~Про це\~зазначено у\~постанові держвиконавця\~від 23.03.2007\~(серія\~ [NUMBER] ). Позивачу не\~відомо з\~приводу якого\~спору Ленінським\~районним судом\~м.\~Запоріжжя було\~вирішено спір\~і видано\~виконавчий лист. Хто саме був стягувачем за вказаним виконавчим листом невідомо - у постанові держвиконавця відповідне ім`я та по батькові, а також адреса чи інші персональні стягувана не зазначені. Тобто встановити особу стягувана для її залучення до участі у цій справі неможливо. Оскільки відсутні виконавчі провадження за вказаним виконавчим документом, і протягом 17 років органи ДВС не скасували арешт майна, навіть після його звернення у 2024 році, через що позивач не може оформити успадковане майно (зокрема 1/4 частку у праві власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ), та у повній мірі реалізовувати права власника майна, оскільки вважає відмову у знятті арешту протиправною та такою, що порушує його права як власника успадкованого майна. Ухвалою суду від 23.02.2024 відкрито провадження по справі, розгляд якої постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. 25.03.2025 надійшов відзив на позовну заяву, згідно якої заперечення щодо позову відсутні. Просили розгляд справи проводити за їх відсутності (а.с.25-36) Ухвалою суду від 09.04.2024 витербувано з Ленінського районного суду м. Запоріжжя (69006, м. Запоріжжя, вул. Незалежної України, буд.1/2) належним чином завірені копії матеріалів цивільної справи №2-192, на підставі якої 01.03.2007 судом було видано виконавчі листи про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу. На виконання вище вказаної ухвали документи надійшли до суду 29.04.2024. (а.с. 56-72) 18.09.2024 в судовому засідання представник позивача просив задовольнити позов та зняти арешт, накладений відділом державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Запоріжжя (правонаступником якого є Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)) на все майно [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , згідно з постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23.03.2007 серія АА №922986. 18.09.2024 в судовому засідання представник відповідача надав пояснення аналогічні викладеним поясненням у відзиві. 24.10.2024 в судове засідання сторони не з`явилися, подали клопотання про проведення судового засідання без їх участі. Оскільки всі учасники справи не з`явились у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що передбачено частиною другою статті 247 ЦПК України. Дослідивши позовну заяву та письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленогостаттею 1270цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановленихчастинами другою - четвертоюстатті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Згідно зі ст.15ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку,встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353цього Кодексу. Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Відповідно до частин другої, третьої статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги. Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі виконавчого листа від 09 лютого 2009 року № 2-258/08 та пред`явлення його до виконання були врегульовані Законом № 606-XIV, який втратив чинність 05 жовтня 2016 року. За змістом статті 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом. Державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до частини першої статті 30 Закону № 606-XIV державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Згідно з пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я, у зв`язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника). Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону № 606-XIV). Пунктом 8 частини першої статті 49 Закону № 606-XIV передбачено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно з частиною другою статті 50 Закону № 606-XIV у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Повернення виконавчого листа з підстав, передбачених пунктом 5 частини першої статті 47 Закону № 606-XIV, не позбавляє стягувача права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону, тому на час повернення виконавчого листа стягувачу у державного виконавця були відсутні передбачені Законом підстави для зняття арешту з майна боржника. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 (адміністративне провадження № К/9901/20268/18) зазначено про те, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Право приватної власності є непорушним. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Відповідно до частини першої статті 22 Закону № 606-XIV виконавчі документи можуть бути пред`явлені до виконання в такі строки: 1) посвідчення комісій по трудових спорах, постанови судів у справах про адміністративні правопорушення та постанови органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення, - протягом трьох місяців; 2) інші виконавчі документи - протягом року, якщо інше не передбачено законом. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII). Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом. Тлумачення пункту 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII свідчить, що положення цього Закону застосовуються лише до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання за якими не сплив на час набрання чинності цим Законом. Вказаним пунктом Закону не передбачено зворотної дії в часі і можливості застосування норм цього Закону до виконавчих документів, строк пред`явлення до виконання яких сплив на час набрання ним чинності. Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05 жовтня 2016 року виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. За частиною першою, другою, пунктом 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання. Частиною 1 ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України). Згідно п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється в разі припинення юридичної особи чи смерті власника. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Судом досліджено постанову про відмову у вчинені нотаріальної дії від 09.02.2024 вих. №41/02-31, видану приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Цекеєвою І.О. Згідно з цим документом підставою для відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого [INFO] батька, [PERSON] , на 1/4 частку у праві власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] є наявність зареєстрованих 31.05.2007 П`ятою запорізькою державною нотаріальною конторою обтяжень. Підставою обтяження є Постанова №238/1 про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, АА №922986, 23.03.2007, Державна виконавча служба у Шевченківському районі м. Запоріжжя. Отже неможливість оформлення спадкових прав та спір між сторонами виник через наявність саме указаного арешту. Судом встановлено, що у Постанові №238/1 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АА № 423525 наявний запис про виконавчий документ, який перебував на виконанні органу Державної виконавчої служби виконавчий лист №2-192, виданий 01.03.2007 Ленінським районним судом м. Запоріжжя. Виконавчі провадження з примусового виконання виконавчого листа від 01 березня 2007 року №2-192 були закінченні 19.11.2007, 01.06.2007, 30.07.2009. Доказів повторного пред`явлення указаного виконавчого документа до виконання у строки, визначені законом Відповідачем не надано. Стосовно доводів відповідача щодо не зняття арешту через неможливість ідентифікації виконавчого провадження, в рамках якого накладено спірний арешт, о суд зазначає,що наявність протягом тривалого часу арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за умови відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. На це вказав у постанові від 28 серпня 2024 року по справі № 947/36027/21 Касаційний цивільний суд Верховного Суду. Зважаючи на викладене, збереження спірного арешту, накладеного з метою виконання судового рішення, але за відсутності відкритих виконавчих проваджень з примусового виконання указаного виконавчого документа, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном позивача, як спадкоємця померлого боржника. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення із заявою до суду за наявності арешту (обтяження,) накладеного на майно позивача, порушується його право власності, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивача підлягає судовому захисту у заявлений ним спосіб шляхом зняття заборони відчуження об`єктів нерухомого майна, а тому позовна заява є обґрунтованою та підлягає до задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved