Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відновлення стану земельної ділянки, що існувала до порушення прав шляхом усунення каналізаційних труб з земельної ділянки. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.12.2015 року житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , був поділений в натурі між його співвласниками [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.02.2020 року в користування [PERSON] віднесено, зокрема, літню кухню, літ. «Б», а також визначено порядок користування присадибною земельною ділянкою між [PERSON] та [PERSON] . Позивач зазначає, що після поділу будинку її син провів нову каналізацію, а відповідач відмовився брати участь у заміні труб, всі ремонті роботи проводились за рахунок позивача. В подальшому [PERSON] без її відома вивів каналізаційні труби по верхній частині земельної ділянки, що перебуває в її користуванні. При цьому вся вода з цих труб стікає під літню кухню, від чого заливає кут кухні та сарай, що їй належать. Таким чином каналізаційні труби прокладені [PERSON] на належній [PERSON] земельній ділянці, та створюють їй великі незручності. Позивач стверджує, що каналізаційні труби порушують її права щодо вільного володіння, користування та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим просить зобов`язати відповідача відновити стан земельної ділянки, що існував до порушення прав шляхом усунення каналізаційних труб з її земельної ділянки. Також судом прийнято до спільного розгляду зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання вчинити певні дії. Зустрічний позов обґрунтовується тим, що в житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , був обладнаний каналізаційною системою. Після поділу будинку та визначення порядку користування присадибною земельною ділянкою [PERSON] самовільно відключила належну [PERSON] частину будинку від каналізаційної системи. Таким чином саме дії [PERSON] призвели до того, що система [PERSON] була від`єднала від спільної каналізаційної системи. У зв`язку з цим [PERSON] просить зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні каналізаційною системою шляхом приєднання виходів каналізаційних труб із належних йому приміщень до зовнішньо будинкової каналізаційної системи. По суті з цих підстав також просить відмовити в задоволенні первісного позову. 02.04.2024 року ухвалою суду первісний позов залишено без руху у зв`язку з його невідповідністю вимогам ст.ст. 175-177 ЦПК України. 04.04.2024 року від первісного позивача надійшла заява на усунення недоліків позову, так позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху, було усунуто недоліки позову. Ухвалою суду від 12.04.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) осіб. Судове засідання по справі призначено на 14.05.2024 року та в подальшому відкладено на 22.07.2024 року Ухвалою суду від 22.07.2024 року зустрічний позов прийнято до спільного розгляду, розгляд справи продовжено за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 07.08.2024 року та відкладено на 22.08.2024 року. Ухвалою суду від 22.08.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 26.09.2024 року, відкладено на 10.10.2024 року та на 21.10.2024 року. Позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник, адвокат Фазекош О.А., в судовому засіданні просили позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Проти задоволення зустрічного позову заперечили. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зустрічний позов просить задовольнити, в задоволенні первісного позову просить відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Вирішуючи спір, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не порушувати права власників суміжних земельних ділянок та дотримуватися правил добросусідства. Власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив) (чч. 1, 2 ст. 103 ЗК України). Інститут земельних відносин добросусідства є нормативно встановленими обмеженнями щодо здійснення прав на землю (включаючи право власності), які мають на меті забезпечити захист інтересів власників (землекористувачів) сусідніх володінь від можливих порушень при використанні земельних ділянок. Основна мета цих правил полягає в сприянні і забезпеченні такому використанню земельних ділянок, при якому власникам сусідніх земельних ділянок і землекористувачам заподіюється менша кількість незручностей. Зазначені норми матеріального права визначають право власника (користувача), у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. В ході судового розгляду встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.12.2015 року житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , був поділений в натурі між його співвласниками [PERSON] та [PERSON] . Крім того, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25.02.2020 року в користування [PERSON] віднесено: сарай, літ. «В»; навіс, літ. «Ж», а в користування [PERSON] віднесено: літню кухню, літ. «Б»; гараж, літ.»Д». В спільному користуванні залишено: вбиральню, літ. «Г»; ворота з хвірткою та огорожу № 1-3; колодязь, літ. «К». Також визначено порядок користування присадибною земельною ділянкою між [PERSON] та [PERSON] та, зокрема, [PERSON] визначено в користування частину земельної ділянки за літньою кухнею, літ. «Б», яка не віднесена до двору спільного користування та частину земельної ділянки шириною 1,0 м. справа від літньої кухні. З представлених суду доказів встановлено також наступне. Відповідно до досліджених в судовому засіданні фотокарток та відеозаписів встановлено, що каналізаційні труби від належної [PERSON] частини будинку прокладені по земельній ділянці, що визначена в користування [PERSON] . Крім того, вся вода з цих труб стікає під літню кухню, літ. «Б», що належить [PERSON] . У зв`язку з цим також встановлено, що серед наявних у справі доказів, взагалі відсутня будь-яка проектна та технічна документація на систему водовідведення з будинку, система не допущена до експлуатації, будинок не приєднаний до зовнішньої мережі водовідведення. Із наведеного слід прийти до висновку, що спір виник щодо користування мережею водовідведення, що не була прийнята в експлуатацію, так як будь-яких дозвільних документів на її влаштування, суду не надано. Позивач за первісним позовом обираючи спосіб захисту свого цивільного права сформувала позовні вимоги в яких просить суд зобов`язати [PERSON] відновити стан земельної ділянки шляхом усунення каналізаційних труб з земельної ділянки позаду літньої кухні. При цьому зазначає про те, що земельна ділянка на якій [PERSON] розмістив каналізаційні труби, визначена їй в користування. До того ж [PERSON] розмістив каналізаційну трубу без її відома та погодження з якої, вся вода стікає під літню кухню, літ. «Б». В свою чергу позивач за зустрічним позовом обираючи спосіб захисту свого цивільного права сформував позовні вимоги в яких просить суд зобов`язати [PERSON] усунути перешкоди у користуванні каналізаційною системою шляхом приєднання виходів каналізаційних труб із належних йому приміщень до зовнішньо будинкової каналізаційної системи. При цьому зазначає про те, що саме дії [PERSON] призвели до того, що система [PERSON] була від`єднала від спільної каналізаційної системи. Так, способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно, спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 року у справі № 903/1030/19. Додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 року у справі № 916/1415/19). Водночас ефективність позовної вимоги про визнання права має оцінюватися, виходячи з обставин справи та залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі № 522/13307/16-ц (провадження № 61-1831св21) зазначено, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Суд зауважує, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України). Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Із врахуванням зазначеного, суд приходить до висновку про необхідність першочергового вирішення зустрічного позову. Як встановлено вище, суду не надано жодного доказу на підтвердження існування в будинку за адресою [ADDRESS] , зовнішньо будинкової каналізаційної системи. Так, відсутні докази про проектну чи технічну документацію на систему водовідведення з будинку, відсутні докази про допущення такої системи до експлуатації. З огляду на зазначене, суд із урахуванням встановлених вище обставин приходить висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічного позову, оскільки судом не встановлено наявність зовнішньо будинкової каналізаційної системи в будинку за адресою [ADDRESS] , до якої [PERSON] просить приєднати каналізаційні труби із належних йому приміщень. Вирішуючи спір в частині первісного позову, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено вище, каналізаційні труби від належної [PERSON] частини будинку прокладені по земельній ділянці, що визначена в користування [PERSON] . Крім того, вся вода з цих труб стікає під літню кухню, літ. «Б», що належить [PERSON] . В свою чергу [PERSON] згоди на таке розміщення каналізаційних труб на надавала. Враховуючи встановлене, суд приходить до висновку про те, що права [PERSON] підлягають захисту, а тому дотримуючись балансу захисту права власності, дотримуючись пропорційності переслідуваній легітимній меті суд вважає за необхідне задовольнити первісний позов, зобов`язавши [PERSON] відновити стан земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , шляхом усунення каналізаційних труб з земельної ділянки позаду літньої кухні, літ. «Б», що виділена в користування [PERSON] . Суд, ухвалюючи рішення, також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов [PERSON] підлягає задоволенню, з [PERSON] на її користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду позовом, у розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved