Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

позивач звернулася в суд з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики (розписки) від 21.04.2024 року у розмірі 75153,69 гривень, з яких: 75000,0 гривень - сума основного боргу та 153,69 гривень - 3% річних. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.04.2024 року між нею на відповідачем було укладено договір позики, відповідно до якого вона надала відповідачу грошові кошти у розмірі 75000,0 гривень, які останній зобов`язувався повернути до 26.04.2024 року. На підтвердження позики відповідач власноручно написав їй розписку щодо отримання коштів та взятих на себе зобов`язань. Станом на 21.05.2024 року незважаючи на те, що термін повернення коштів закінчився, відповідач їй не повернув суму позики і ухиляється від її повернення до цього часу. Вказує, що за період користування грошовими коштами нею нараховано 3% річних на суму боргу яка становить 153,69 гривень. Враховуючи наведене, просить стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості за договором позики у розмірі 75153,69 гривень. Правом на подання відзиву відповідач не скористався. Позовна заява поступила до суду 24.05.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.06.2024 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено сторонам строк для подання відзиву, відповіді на відзив та письмових заперечень. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Розгляд справи проводився у відкритому судовому засіданні. Сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача - адвокат Манукян М.А. в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у ньому, просить такий задовольнити. Додатково зазначила, що відповідачем було написано дві розписки про отримання коштів у розмірі 75000,0 гривень кожна, а саме від 18.04.2024 року та 21.04.2024 року. Перша розписка від 18.04.2024 року стосувалась замовлення № 1841 від 19.02.2024 року щодо поставки балконних вікон. Сума грошових коштів у розмірі 75000,0 гривень за розпискою від 18.04.2024 року позивачу була повернута відповідачем 14.05.2024 року. Однак, у подальшому [PERSON] повідомив позивачу про те, що товар затримується на митниці та для швидшого його отримання і доставки необхідно ще 75000,0 гривень, про що і власноручно написав іншу розписку від 21.04.2024 року. Грошові кошти згідно з розпискою від 21.04.2024 року відповідач не повернув та ухиляється від їх повернення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив. Підтвердив, що він дійсно власноручно написав дві розписки від 18.04.2024 року та 21.04.2024 року про отримання коштів у розмірі 75000,0 гривень від позивача, однак, вони стосувались одного і того ж предмету. Жодних коштів згідно з розпискою від 21.04.2024 року він від позивача не отримував, а тому підстав для повторного стягнення тих самих коштів не має. Вважає, що ним було повернуто кошти позивачу у розмірі 75000,0 гривень, на підтвердження чого покликається на розписку позивача про отримання грошових коштів від 14.05.2024 року. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 21.04.2024 року відповідач [PERSON] в присутності свідка [PERSON] написав розписку про те, що він отримав від [PERSON] грошові кошти в якості позики в сумі 75000,0 гривень та зобов`язувався повернути борг в строк до 26.04.2024 року (а.с.9). На підтвердження факту укладення договору позики, відповідач надав позивачу власноручно написану розписку, копія якої долучена до матеріалів справи, оригінал розписки оглянуто судом. Згідно письмових пояснень свідка [PERSON] від 13.05.2024 року, відібраних представником позивача - адвокатом Манукян М.А., [PERSON] підтверджує факт надання у її присутності [PERSON] . [PERSON] грошових коштів у розмірі 75000,0 гривень (а.с.11). На даний час відповідач позику не повернув. З метою примусового стягнення заборгованості за вказаним договором позики (борговою розпискою) позивач звернулася до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд повинен вирішити чи наявні правові підстави для стягнення заборгованості з відповідача. Відповідно до ст.1046\~ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст.1047\~ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1049\~ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, і одночасно він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не тільки факту укладення правочину, а й передання грошової суми. Про це йде мова у постанові Верхового Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-50цс16, в якій було зазначено про те, що якщо договір позики укладений у письмовій формі та його зміст підтверджує факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику та отримання останнім цих коштів то наявність розписки є необов`язковою. 18 вересня 2013 року Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах по справі № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами. Оскільки в судовому засіданні не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором позики від 21.04.2024 року, доводи відповідача не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, останнім не доведено, що предмет боргових розписок від 18.04.2024 року та 21.04.2024 року є один і той самий, аргументів, чому він написав іншу розписку не отримавши фактично коштів не надав, доказів її написання шляхом обману, під впливом погроз чи інших незалежних від нього факторів суду не представив, а тому слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, і тому позовні вимоги про стягнення основної заборгованості за договорами позики від 21.04.2024 року у розмірі 75000,0 гривень, суд визнає обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Що стосується стягнення з відповідача 3% річних за користування коштами за договором позики від 21.04.2024 року, суд зазначає наступне. Так,\~згідно з\~копії розписки\~вбачається,\~що між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого позивач надала відповідачу 75000,0 гривень, які останній зобов`язувався повернути до 26.04.2024 року (а.с.9). Разом з тим, у зв`язку із невиконанням відповідачем покладеного на нього зобов`язання у позивача є право для притягнення його до відповідальності згідно вимог ст.625 ЦК України. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. У постанові Великої Палати Верховного суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) міститься висновок про те, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, із невиконанням грошового зобов`язання. На цій підставі позивачем здійснено нарахування 3% річних за користуванням кредиту за період з 27.04.2024 року по 21.05.2024 року, а саме 153,69 гривень. За результатами проведених судом розрахунків (арифметичних дій) встановлено, що сума 3% річних за користування позикою становить 153,69 гривень. Таким чином, з врахуванням того, що відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували доводи позивача, суд вважає, що невиконання відповідачем договору позики є порушенням прав позивача. Суд всебічно, повно та об`єктивно оцінивши всі надані докази, приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає повернення основної суми позики, штрафних санкцій посилаючись на норми чинного законодавства. А тому, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі та з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за договором позики від 21.04.2024 року у розмірі 75153,69 гривень. У відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1211,20 гривень, сплата якого підтверджується відповідною квитанцією від 21.05.2024 року (а.с.6).

Outcome: approved