Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивачі звернулись до суду з позовом, в якому просять визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог позивачі посилаються на те, що вони проживають за адресою: [ADDRESS] . Також у вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] , який є братом померлого чоловіка [PERSON] . Проте, незважаючи на факт реєстрації, відповідач за вказаною адресою не проживає більше 17 років. Відповідач останній раз з`являвся у вищевказаній квартирі у 2007 році і з того часу у місці реєстрації не проживав, не вживав жодних заходів щодо догляду за квартирою, не надавав кошти на її утримання та не проявляв жодного інтересу до вказаного житлового приміщення. Комунальні послуги за обслуговування квартири сплачуються в повному обсязі позивачами за власний рахунок без участі відповідача. Крім того, у вищевказаній квартирі не зберігаються речі відповідача та з його боку жодним чином не проявляється намір відноситися до вищевказаного житлового приміщення як до свого постійного місця проживання. Також зазначають, що [PERSON] не має підписаної декларації з лікарем КНП "Міська поліклініка№ 3" ХМР, яка є територіально найближчою до адреси вищевказаної квартири. Позивач [PERSON] зверталася до виконавчого комітету ХМР з заявою про визнання її наймачем квартири [ADDRESS] . Однак заступник начальника департаменту житлово-комунального господарства виконавчого комітету ХМР листом повідомив позивача про те, що визнати її наймачем вищевказаної квартири неможливо, оскільки у позивача відсутня згода [PERSON] щодо визнання позивача наймачем вищевказаної квартири, а також докази тривалого, без поважних причин, не проживання [PERSON] на житловій площі квартири [ADDRESS] . Таким чином, право позивача на отримання у найм вищевказаної квартири порушується через те, що [PERSON] формально зареєстрований у вказаній квартирі, однак фактично вже більше ніж 17 років проживає в іншому, невідомому позивачам місці. В зв`язку з вищевикладеним позивачі звернулися досуду з вказаним позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 18.04.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 20.06.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 08.08.2024 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] про виклик та допит у судовому засіданні свідків. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні повідомили, що відповідач є братом її померлого чоловіка та сином від першого шлюбу основного наймача [PERSON] . Зазначили, що відповідача не бачили з часу смерті [PERSON] у 2007 року, на похорон останньої він також не прийшов, у квартирі не з`являється, будь-який зв`язок з позивачами не підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подавав. Представник третьої особи Виконавчого комітету Харківської міської ради Харківської області у судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце судового засідання у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позовну заяву не подавав. У судовому засіданні 03.10.2024 року були допитані в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які повідомили наступне. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою позивачів, повідомила, що у квартирі за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON] та [PERSON] , відповідача по справі вона ніколи не бачила, речей останнього у квартирі немає. Свідки [PERSON] та [PERSON] , які є тещею та дружиною позивача [PERSON] відповідно, повідомили, що у квартирі за вищевказаною адресою проживають [PERSON] та [PERSON] . Зазначили, що позивач [PERSON] проживав у вищевказаній квартирі за своєю матір`ю (другим позивачем по справі). Протягом всього часу їх відвідування вищевказаної квартири, приблизно з листопада 2016 року, жодного разу не бачили [PERSON] або його речей у квартирі. На похороні свекра (чоловіка позивача) [PERSON] також не було. Свідок [PERSON] повідомив, що працював з чоловіком позивача десь з 2006 року, а також спілкувався та ходив у гості до сім`ї позивачів. При спілкуванні з чоловіком позивача жодного разу не згадувався [PERSON] . При відвідуванні квартири жодного разу не бачив відповідача. На похороні друга (чоловіка позивача) у 2021 році відповідача також не було. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їх правовідносини. Згідно ордеру №23571 серія А від 26.12.1968 року Октябрьським виконкомом Ради депутатів трудящих, [PERSON] з сім`єю у складі [PERSON] (чоловік), [PERSON] (мати), [PERSON] (син та відповідач по справі) та [PERSON] (донька) вселилася в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 24.08.1968 після укладення шлюбу з [PERSON] , [PERSON] взяла прізвище чоловіка « [PERSON] ». З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 28.10.1970 року встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] , який був чоловіком позивача [PERSON] . Згідно довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 17.04.2024 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . З листа № К-3-9124/0/1-24.08-31-6918/0/129-24 від 05.06.2024 року Департаменту житлово-комунального господарства встановлено, що [PERSON] повідомлено про неможливість визнання її наймачем квартири [ADDRESS] , оскільки потенційне право найму має також [PERSON] . Враховуючи склад сім`ї зареєстрованих за вказаною адресою, [PERSON] , може бути визнано наймачем вищевказаної квартири, за умови надання згоди [PERSON] та надання доказів тривалого, без поважних причин, не проживання [PERSON] на житловій площі вищевказаної квартири. З листа КНП "Міська поліклініка № 5" ХМР № 131/0/548-24 від 06.03.2024 року встановлено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , не має укладеної декларації для медичного обслуговування з фахівцями даної медичної установи, за медичною допомогою не звертався, медична крта амбулаторного хворого в реєстратур відсутня. \~ \~ \~ \~Як вбачається з положень статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Як зазначено у статті 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, які передбачено законом. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine») заява № 30856/03, пункт 41. Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України`від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст. 64 ЖК УРСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо перелічені особи перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71,72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Вказане відповідає роз`ясненням, наданим судам у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням(стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням досліджених у судовому засіданні письмових доказів, показань сторін та свідків суд дійшов висновку про доведеність факту непроживання без поважних причин [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , та невикористання ним житла за його прямим призначенням. Враховуючи викладене, наявні підстави для задоволення позовних вимог про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Питання щодо розподілу судових витрат вирішується відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved