Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У вересні 2023р. позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача адвоката Дивака В.В., в якому просила суд: - розірвати договір № 17/12/22 від 17 грудня 2022р., про надання правової допомоги між позивачкою та відповідачем (далі по тексту - вимога №1). - стягнути з відповідача на користь позивачки грошові кошти в розмірі 40000,0 грн., які були сплачені позивачкою відповідачу на виконання пункту 4.2. договору про надання правової допомоги № 17/12/22 від 17 грудня 2022р., п. 4.2 (сума отримана Адвокатом) (далі по тексту - вимога №2). Свої позовні вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що 17 грудня 2022р. між сторонами було укладено договір про надання правової допомоги №17/12/22 (далі по тексту - договір), відповідно до п. 1.1. предметом договору є надання правової допомоги Клієнтці (позивачці) у вирішенні справ, пов`язаних з відновленням її правового статусу, як фізичної особи, та вирішення пов`язаних з відновлення правового статусу питань (реєстрація місця проживання, майнові питання), а Клієнтка надає Адвокату (відповідачу) всю інформацію, пов`язану із веденням цієї справи, оплачує судові збори та інші необхідні платежі, пов`язані із веденням цієї справи, та оплачує Адвокату гонорар за надалі послуги згідно умов, вказаних у цьому договорі. Пунктом 2.3 цього договору, сторони передбачили, що термін зобов`язань Адвоката із захисту інтересів Клієнтки завершуються винесенням рішення (ухвал, постанови) суду яким буде відновлено правовий статус Клієнтки, як фізичної особи, та вирішення пов`язаних з відновленням правового статусу питань (реєстрація місця проживання, майнові питання) порушений рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12 грудня 2003р. по справі № 2-18457. Під час підписання договору відповідачем було отримано гонорар, проте на думку сторони позивача, жодних дій вчинених на виконання предмету договору протягом тривалого часу відповідачем вчинено не було, у зв`язку з цим істотним порушенням умов договору позивач була вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 04 жовтня 2023р. відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 27 лютого 2024р. продовжено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників процесу. 23 лютого 2024р. на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач проти позову заперечив, просив суд визнати, укладений між сторонами договір про надання правової допомоги - припиненим, внаслідок односторонньої відмови позивачки від зобов`язань, та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення з нього частини гонорару в сумі 40000,0 грн., виплаченого відповідачу 17 грудня 2022р., при цьому відповідач звертав увагу суду, що гонорар в розмірі 40000,0 грн. він отримав виключно за вивчення всіх обставин справи, та дій попередніх адвокатів, а також за пошук юридичного рішення «проблем» позивачки. Рішення ж проблем позивачки він знайшов у вигляді подачі заяви до суду про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме - щодо встановлення факту судом про проживання позивачки за місцем постійного проживання на даний час. Також відповідач вважає, що позивачка в односторонньому порядку вже розірвала зазначений договір, шляхом подання нею заяви про відкликання поданої ним до суду заяви про встановлення фактів, що мають юридичне значення. 06 березня 2024р. на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій сторона позивача заявлені позовні вимоги підтримала, зазначивши, що відповідач у відзиві умисно звужує предмет спірного договору. Також зазначає, що відповідач у відзиві підтверджує відсутність в нього необхідної компетенції для вирішення правових проблем позивачки та наголошує, що підготовлена відповідачем та подана до суду заява про встановлення юридичного факту жодним чином не стосується предмету спірного договору, а метою подання заяви було отримання реєстрації позивачки, в орендованій квартирі. Відповідач своїм правом на подачу заперечень щодо відповіді на відзив не скористався. В судовому засіданні представник позивача, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, наведених у позові, та відповіді на відзив, просив суд позов задовольнити. Відповідач, проти позову заперечив, з підстав, наведених у відзиві на позов. В свою чергу зазначив, що ним було повністю виконано умови спірного договору у вигляді підготовленої заяви про встановлення юридичного факту, яка була подана до Шевченківського районного суду м. Києва та зареєстрована справа № 761/6778/23, проте у зв`язку з відмовою від даної заяви позивачкою, відповідне правильне рішення судом не було ухвалено по тій заяві, з вини саме позивачки. Відповідач додатково підтвердив, що гонорар в сумі 40000 грн. від позивачки він отримав, а також всі необхідні документи для надання їй правової допомоги. Також відповідач пояснив, що у письмовому вигляді одностороннє розірвання спірного договору з позивачкою він не оформлював та відповідних документів до неї не надсилав. Аналогічна позиція у відповідача і щодо актів виконаних робіт - вони не готувались та відповідно позивачці не направлялись. З урахуванням змісту відзиву на позовну заяву, відповідач просив відмовити у задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 17 грудня 2022р. між сторонами було укладено договір, відповідно до п. 1.1. договору Адвокат надає правову допомогу Клієнтці у вирішення справ пов`язаних з відновленням її правового статусу як фізичної особи, та вирішення пов`язаних з відновленням правового статусу питань (реєстрація місця проживання, майнові питання), а Клієнтка надає Адвокату всю інформацію пов`язану із веденням цієї справ, оплачує судові збори та інші необхідні платежі, пов`язані із веденням цієї справи, та оплачує Адвокату гонорар за надалі послуги згідно умов, вказаних у цьому договорі. Пунктом 2.3. договору встановлено терміни виконання зобов`язань Адвокатом. Відповідно до пункту 2.3.1. послуги надаються з часу укладання цього договору та виплати авансу, вказаного у п. 4.2. цього договору. За пунктом 2.3.2., виконання зобов`язань Адвокатом із захисту інтересів Клієнти завершуються винесенням рішення (ухвали, постанови) суду яким буде відновлено правовий статус Клієнтки, як фізичної особи, та вирішення пов`язаних з відновленням правового статусу питань (реєстрація місця проживання, майнові питання) порушений рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 12 грудня 2003р. по справі № 2-18457. Пунктом 4.1. договору сторони визначили розмір гонорару (винагороди) Адвоката на момент укладання цього договору складає суму у гривнях еквівалентну на момент розрахунку 1500,00 дол. США. Відповідно до пункту 4.2. договору, за домовленістю сторін, гонорар може сплачуватися у вигляді передоплати - в розмірі еквівалентному 1000,0 дол. США в день укладання цього договору і повного розрахунку у сумі еквівалентній 500,0 дол. США - після ухвалення судом рішення, вказаного у п. 2.3.2. цього договору. Пунктом 5.1. договору, сторони визначили, що договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до виконання ними всіх дій, необхідних для досягнення позитивною результату по справі. Пунктом 5.4. цього договору передбачено, що цей договір може бути також розірваний згідно вимог чинного законодавства України у випадку порушення інших умов цього договору. Також під реквізитами даного договору міститься розписка, яка була власноруч написана відповідачем наступного змісту: «Отримано, відповідно до п.4.2. Договору передоплату в сумі 40 тис. грн. (сорок тисяч гривень 00 коп.). 17 грудня 2022 року «підпис» В. Дивак». Судом встановлено та не заперечується сторонами, що позивачкою були виконані свої обов`язки по спірному договору - надано відповідачу відповідні документи, які необхідні для виконання предмету договору, та сплачено грошові кошти в сумі 40000,0 грн. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем на виконання предмету спірного договору було підготовлено заяву про встановлення фактів, що мають юридичне значення від 31 січня 2023р. Зі змісту даної заяви вбачається, що відповідач просив суд встановити факт проживання [PERSON] , на час винесення рішення, в Україні за адресою: [ADDRESS] . Також в даній заяві зазначено, що рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 12 грудня 2003р. по справі №2-18457 [PERSON] було визнано безвісті відсутньою, в подальшому дане рішення було скасоване рішенням Апеляційного суду Київської області від 03 лютого 2010р. по справі № 22Ц-5038/09. Проте, так як рішенням апеляційного суду не відновлено права [PERSON] , в неї виникла необхідність у звернення з даною заявою про «встановлення факту проживання в даний час». Дана заява була зареєстрована в Шевченківському районному суді м. Києва та отримала унікальний номер справи - 761/6778/23. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01 березня 2023р. вищевказана заява через численні недоліки була залишена без руху, в тому числі через відсутність мети встановлення факту проживання за певною адресою. А ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 квітня 2023р. за заявою [PERSON] , заява про встановлення юридичного факту була повернута заявнику. В судовому засіданні відповідач стверджував, що у випадку розгляду вищевказаної заяви про встановлення юридичного факту, та винесення судом рішення про задоволення цієї заяви, був би повністю виконаний предмет спірного договору про надання правової допомоги. Проте суд, не погоджується з даним твердженням відповідача з огляду на предмет спірного договору, який позивач та відповідач визначили у пунктах 1.1. та 2.3.2. цього договору. Аналізуючи зміст даних положень спірного договору можна дійти до висновку, що сторони обумовили предмет договору у вигляді відновлення правового статусу позивачки, як фізичної особи, та вирішення пов`язаних з відновленням правового статусу питань (реєстрація місця проживання, майнові питання), які були порушені рішенням Білоцерківського районного суду Київської області від 12 грудня 2003р. по справі № 2-18457. З матеріалів справи вбачається, що позивачка на підставі рішення Білоцерківського районного суду Київської області від 12 грудня 2003р. по справі № 2-18457 була виписана (знята з реєстрації), з квартири за адресою: [ADDRESS] .. В той же час, відповідачем підготовлено заяву до Шевченківського районного суду м. Києва щодо встановлення юридичного факту проживання позивачки за іншою адресою: [ADDRESS] . Таким чином, підготовлена відповідачем заява про встановлення юридичного факту, жодним чином не відноситься до предмету договору про надання правової допомоги. Відповідачем не підтверджено факту надання послуг, а також здійснення будь-яких витрат, пов`язаних з виконанням договору про надання правової допомоги суду надано не було, відповідач не міг пояснити чому ним не були складені акт (акти) наданих послуг, звіти про використання коштів на видатки, пов`язані з виконанням договору, або інші докази, які б підтверджували обсяги наданої ним правової допомоги позивачки, в межах укладеного договору. В судовому засіданні сторона позивача звертала увагу суду, що позивачка, укладаючи договір про надання правової допомоги з відповідачем, розраховувала на вирішення проблем з її правовим статусом, про що відповідачу було достеменно відомо та не заперечувалось ним в ході судового розгляду. Разом з тим, відповідач, який є адвокатом, взявши на себе відповідний обов`язок не забезпечив вирішення питань, які були предметом укладеного договору. Не дивлячись на зазначений договір, права позивачки залишились не захищеними та відповідно не відновленими. За таких обставин, очевидним є те, що позивачка позбавлена того, на що вона розраховувала при укладенні договору з відповідачем, що в силу вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України є підставою для його розірвання. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Положеннями ч. 1 ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Згідно зі ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Правові засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначено в Законі України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Відповідно до ст. 1 цього Закону України, представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обовязків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги, зокрема: 1) звертатися з адвокатськими запитами, у тому числі щодо отримання копій документів, до органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, підприємств, установ, організацій, громадських об`єднань, а також до фізичних осіб (за згодою таких фізичних осіб); 2) представляти і захищати права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у суді, органах державної влади та органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності, громадських об`єднаннях, перед громадянами, посадовими і службовими особами, до повноважень яких належить вирішення відповідних питань в Україні та за її межами; 3) ознайомлюватися на підприємствах, в установах і організаціях з необхідними для адвокатської діяльності документами та матеріалами, крім тих, що містять інформацію з обмеженим доступом; 4) складати заяви, скарги, клопотання, інші правові документи та подавати їх у встановленому законом порядку; 5) доповідати клопотання та скарги на прийомі в посадових і службових осіб та відповідно до закону одержувати від них письмові мотивовані відповіді на ці клопотання і скарги; 6) бути присутнім під час розгляду своїх клопотань і скарг на засіданнях колегіальних органів та давати пояснення щодо суті клопотань і скарг; 7) збирати відомості про факти, що можуть бути використані як докази, в установленому законом порядку запитувати, отримувати і вилучати речі, документи, їх копії, ознайомлюватися з ними та опитувати осіб за їх згодою; 8) застосовувати технічні засоби, у тому числі для копіювання матеріалів справи, в якій адвокат здійснює захист, представництво або надає інші види правової допомоги, фіксувати процесуальні дії, в яких він бере участь, а також хід судового засідання в порядку, передбаченому законом; 9) посвідчувати копії документів у справах, які він веде, крім випадків, якщо законом установлено інший обов`язковий спосіб посвідчення копій документів; 10) одержувати письмові висновки фахівців, експертів з питань, що потребують спеціальних знань; 11) користуватися іншими правами, передбаченими цим Законом та іншими законами. Так, Верховний Суд в постанові від 09 грудня 2020р. по справі № 199/3846/19 навів критерії, які необхідно враховувати при оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання. Зокрема, істотним є таке порушення, що тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати в реальних збитках і (або) упущеній вигоді; її розмірі, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати. Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - «значної міри» - позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України. Відповідно до ст. 16 ЦК України розірвання порушеного договору є способом захисту цивільних прав, оскільки розірвання кредитором порушеного договору спрямоване на припинення правовідношення у такому договорі. Такий спосіб захисту (1) застосовується у відповідь на порушення боржником договору (2) застосовується з ініціативи кредитора (3) спрямований на захист прав кредитора та (4) позбавляє боржника певних суб`єктивних прав. У такому разі боржник позбавляється права вимагати виконання договору кредитором, оскільки розірвання договору тягне для боржника, який допустив порушення, цілком конкретний негативний наслідок - він позбавляється суб`єктивних прав, наданих йому договором. Статтею 19 ЦК України передбачено, що особа має право на самозахист свого цивільного права від порушень і протиправних посягань. Способи самозахисту мають відповідати змісту права, що порушене, характеру дій, якими воно порушене, а також наслідкам, що спричинені цим порушенням. Способи самозахисту можуть обиратися самою особою чи встановлюватися договором або актами цивільного законодавства. Водночас частина друга статті 13 ЦК України встановлює загальне правило, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Таким чином, частина друга статті 651 ЦК України дозволяє розірвання договору лише тоді, коли порушення має істотний характер, оскільки має дотримуватися принцип пропорційності порушення і відповідальності. Контрагент може порушити як основне зобов`язання, заради якого укладався договір, так і будь-який інший договірний обов`язок. Якщо має місце порушення будь-якого договірного обов`язку, у кредитора теоретично виникає право на розірвання договору, але і таке порушення має бути істотним для наділення кредитора правом на судове розірвання порушеного договору. При оцінці істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання необхідно враховувати такі чинники: 1) значущість шкоди від порушення; 2) фактор неможливості або ускладненості покладання відповідальності за збитки на боржника; 3) значущість порушення як такого; 4) втрату кредитором інтересу у виконанні договору; 5) втрату довіри до боржника; 6) фактор передбачуваних негативних наслідків порушення; 7) принциповість суворого дотримання умов договору; 8) інтерес боржника у збереженні договору; 9) ступінь виконання договору до моменту його розірвання; 10) відсутність інтересу боржника у збереженні договору; 11) не оспорювання боржником здійсненої кредитором односторонньої відмови протягом розумного строку; 12) звільнення боржника від відповідальності за допущене порушення; 13) недобросовісність боржника; 14) врахування вини кредитора і його добросовісності; 15) неодноразовість порушення (визначення істотності порушення за сукупністю); 16) публічний характер порушеного договору; 17) не усунення боржником порушення в додатковий термін; 18) ненадання боржникові можливості усунути порушення; 19) готовність боржника усунути порушення, виражена у вигляді відповідного запиту; 20) об`єктивну неможливість усунення порушення; 21) можливість легкого виправлення порушення силами кредитора або залучених ним осіб. Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. Аналогічні висновки, зазначав і Верховний Суд України, який у постановах від 18 вересня 2013р. у справі № 6-75цс13, від 14 жовтня 2014р. у справі № 3-143гс14 прийшов до наступних висновків: у кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, а й наявність шкоди, завданої цим порушенням другій стороні, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати. Таким чином, оскільки судом встановлено, що між сторонами був укладений договір про надання правової допомоги, умови якого позивачкою були виконані, шляхом надання відповідних документів, які стосуються вирішення питань з правовим статусом останньої та сплатою нею відповідачу грошових коштів у вигляді передоплати, передбаченого умовами вказаного договору, при цьому відповідач взяті на себе за договором зобов`язання не виконав, оскільки не вчинив жодних дій на виконання предмету договору, протягом тривалого часу, чим істотного порушив його умови, будь-яких доказів на спростування вказаних обставин суду надано не було, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо розірвання договору (вимога № 1) є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлена вимога № 2, яка є похідною від вимоги № 1, також ґрунтується на вимогах закону, атом підлягає задоволенню, при цьому судом враховано, що зазначений спір є підсудним судам загальної юрисдикції, враховуючи правові позиції Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2020р. по справі №338/667/19 (п. 4.2.). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008р., принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006р.). Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2147,2 грн.

Outcome: approved