Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивач 10.07.2024 звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання в розмірі 5\~032,11 доларів США. Позовні вимоги мотивовані тим, що між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» 20.09.2007 укладено кредитний договір №ОД14/0/2007/840-К/215, відповідно до якого відповідач отримав кредитні кошти у сумі 15\~500 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язання між [PERSON] та ВАТ КБ «НАДРА» укладено договір поруки №ОД14/09/2007/840-П/215. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.06.2015 у справі №522/20641/14-ц стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 34\~806,15 доларів США, що станом на 03.07.2014 у еквіваленті по курсу НБУ становило 412\~143,42 грн. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.08.2021 змінено стягувача з ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Постановою Одеського апеляційного суду від 008.02.2023 вищевказана ухвала залишена без змін. Однак, відповідачі так і не вчиняли жодних дій щодо погашення кредитної заборгованості. На підставі ст. 625 ЦК України позивач просить стягнуто з відповідачів 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання. Період стягнення визначений з 01.05.2017 по 23.02.2022, з урахуванням зупинення строків на підставі введеного карантину та воєнного стану. Ухвалою Приморського районного суду м.Одеси від 11.07.2024 провадження у справі відкрито, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з призначенням судового засідання на 26.08.2024. До суду 05.08.2024 надійшла заява ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» в особі представника [PERSON] згідно якої просять стягнути з відповідачів витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8\~500 грн. У зв`язку з відключенням подачі електроенергії до приміщення суду, розгляд справи у судовому засіданні 26.08.2024 було відкладено до 14.10.2024. До суду 10.09.2024 надійшов відзив представника [PERSON] [PERSON] , згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування відзиву зазначено, що на підтвердження набутого позивачем права вимоги позивач не надав оригіналу договору про відступлення прав вимог. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси відбулася заміна сторони стягувача у цивільній справі №522/20641/14-ц і така ухвала створює правові наслідки в рамках вказаної справи. Виконавчі провадження щодо [PERSON] відсутні. Позивач не довів існування грошового зобов`язання у позивача, адже строк пред`явлення виконавчого листа до виконання сплив. Між сторонами виникли натуральні зобов`язання до яких не можуть бути застосовані положення ст. 625 ЦК України. До суду 20.09.2024 надійшла відповідь на відзив представника позивача [PERSON] , згідно якої відзначає, що відсутність на виконанні виконавчих листі жодним чином не позбавляє нового кредитора на пред`явлення вимоги щодо стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. У судове засідання 14.10.2024 учасники справи не з`явилися, сповіщалися належним чином про судовий розгляд справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повне судове рішення виготовлене 21 жовтня 2024 року. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №ОД14/09/2007/840-К/215 (а.с.6-7). З метою забезпечення виконання кредитного зобов`язання 20 вересня 2007 року між відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено договір поруки №ОД14/09/2007/840-П/215 (а.с.8). Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25 червня 2015 року у справі №522/20641/14-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «НАДРА» заборгованість за Кредитним договором № ОД14/09/2007/840-К/215 від 20.09.2007 в розмірі 34 806,15 (тридцять чотири тисячі вісімсот шість дол. США 15 цент) дол. США, що станом на 03.07.2014 в еквіваленті по курсу НБУ становить 412 143,42 грн. (чотириста дванадцять тисяч сто сорок три грн. 42 коп.) та сплачений судовий збір у сумі 3 654,00 (три тисячі шістсот п`ятдесят чотири грн. 00 коп.) в рівних частках з кожного. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04 серпня 2021 року у справі №522/20641/14-ц замінено сторону стягувача з Відкритого акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра», на його правонаступника - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» у цивільній справі №522/20641/14-ц. Відмовлено у задоволенні вимог про поновлення строку для пред`явлення до виконання виконавчого листа. Постановою Одеського апеляційного суду від 08.02.2023 залишено без змін ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 04.08.2021. Виконавчий лист по справі №522/20641/14-ц не видавався. Як вказано вище, у поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання було відмовлено. Посилання представника відповідача на те, що заміна сторони відбулася лише у цивільній справі №522/20641/14-ц є безпідставним, адже змінено було стягувача у зобов`язанні. Суд оцінив договори на підставі яких набуто право вимоги, тому доводи представника відповідача про відсутність договорів за яким відбулося відступлення права вимоги у даній справі також не приймаються судом до уваги. За загальним правилом ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Посилання представника відповідача про те, що зобов`язання між сторонами є натуральним, а тому положення статті 625 ЦК України не підлягають застосуванню, на думку суду є помилковими виходячи з наступного. Верховний Суд у постанові від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку за спливом позовної давності. Разом з тим, в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Приморського районного суду м.Одеси по справі №522/20641/14-ц року у справі, за яким з відповідачів стягнуто суму заборгованості на користь первісного кредитора, а, отже, зобов`язання не можна вважати натуральним. Можливість нарахування боржникові кредитором наслідків прострочення виконання грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту, встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року по справі №127/15672/16-ц. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі №522/20641/14-ц, яке набрало законної сили, та складає 34 806,15 доларів США. Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19 та постанові Верховного суду від 29 листопада 2023 року у справі №753/1527/22. Тож, оскільки кредитор вже скористався судовим захистом та рішенням суду з боржників стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року в справі № 303/7132/18. Посилання представника відповідача на практику Верховного суду, зокрема, у постанові від 06.03.2019 (справа №757/44680/15ц), постанові від 20.01.2021 (справа №715/1452/19), постанові від 23 листопада 2022 року (справа №285/3536/20) не приймається судом до уваги, адже в даних справах йдеться про пропуск строку позовної давності, а не строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, що є процесуальним строком, тому висновки викладені у вказаних справах не є релевантними даними правовідносинам. Позивач просить стягнути три відсотки річних за період з 01.05.2017 по 23.02.2022 у розмірі 5\~032,11 доларів США (а.с.9), з урахуванням зупинення строків на підставі введеного карантину, що відповідає приписам чинного законодавства. При тому, про застосування строків позовної давності не заявлялося відповідачем. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц, зроблено висновок, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у доларах США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті. Таким чином, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зроблено висновок, що: «витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено». На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу заявником було надано копію договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року, додаток № 1 до договору про надання правової допомоги № 02/01-24 від 02 січня 2024 року, акт від 24.07.2024 про надання правничої допомоги до договору про надання правової допомоги, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Чміль Ю.В., копію ордеру на надання правничої допомоги. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України). Як убачається із матеріалів справи, позивачем надані належні та допустимі докази на підтвердження розміру понесених ним витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 8 500 грн. Розмір витрат на професійну правничу допомогу є співмірним із складністю справи та об`ємом роботи, проведеним адвокатом позивача. Клопотання про зменшення витрат на правову допомогу від відповідачів не надходило. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 3 076,62 грн, що підтверджується платіжною інструкцією №8014 від 04.07.2024 (а.с.5). У зв`язку з задоволення позову судові витрати у загальному розмірі 11\~576,62 грн (8\~500 грн витрати на правову допомогу та 3\~076,62 грн сплачений судовий збір) підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача в рівних частинах.

Outcome: approved