Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

14.06.2024 позивач \~звернувся до\~суду з\~зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказує, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 28.08.1999. Рішенням суду шлюб розірвано. У шлюбі народились діти: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось. Під час проживання однією сім`єю відповідач зазвичай знаходила причини для ухилення від здійснення догляду за дітьми, а також від виховання дітей, відвідування змагань чи інших заходів, де діти брали безпосередню участь, відповідач надавала примхам, при цьому забуваючи та нехтуючи інтересами дітей. після припинення сімейного життя діти залишились проживати з батьком, який не вчиняв перешкод для спілкування, а навпаки намагався створити умови для зустрічей дітей з матір`ю. Відповідач з січня 2012 року зникла з життя дітей, не відвідувала за місцем проживання, не цікавилась станом здоров`я, психологічним та фізичним розвитком, успіхами та досягненнями, не вітала у дні народження, навіть після введення воєнного стану відповідач не цікавилась місцем перебування дітей, їх безпекою, станом здоров`я, тощо. На теперішній час місцезнаходження відповідача достеменно не відомо. Починаючи з 2012 утримує дітей та опікується ними тільки батько. У зв`язку з чим позивач просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] та стягнути з [PERSON] аліменти на користь [PERSON] на сина [PERSON] , [INFO] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2024 вказану справу передано в провадженні судді Семіряд І.В. На виконання вимог ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом направлено запити до Реєстру територіальної громади міста Харкова, Єдиного державного демографічного реєстру та Головного управління ДМС України в Харківській області. 01.07.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова відкрито загальне провадження у справі, призначено судове засідання. 22.08.2024 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Син проживає з ним. Після розірвання шлюбу відповідач зникла з життя родини, не виконує свої батьківські обов`язки стосовно дітей. Де вона проживає не відомо, скоріш за все у Росії. З колишньою дружиною не спілкується, вона не надає матеріальної допомоги на утримання сина. На теперішній час він та син живуть у м. Харкові. У сина з матір`ю стосунки нормальні, вона інколи йому пише у застосунок Телеграм. Окрім того, позивач зазначив, у разі якщо його призвуть до ЗСУ син залишиться один, оскільки формально у нього є матір, а фактично вона ним не опікується. Окрім того, він не може оформити виплати на сина, оскільки потрібна згода матері. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні підтримав позов, просив задовольнити, з підстав, викладених у ньому, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістила. Представник третьої особи Департаменту служб у справах дітей у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, надали заяву про розгляд справи за відсутності третьої особи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, на підставі наявних у справі письмових доказів, та за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить положенням ст.280 ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, представник позивача, неповнолітнього [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази\~ подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів\~\~змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано рішенням Старобільського районного суду Луганської області від 27.04.2011 №2-44/2011. [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] , яке видане Підгорівської сільською радою Старобільського району Луганської області, актовий запис №12. З наданих довідко про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що [PERSON] та неповнолітній [PERSON] взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за адресою [ADDRESS] . Мешканцями будинку [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано побутову характеристику, у якій зазначено, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] . За вказаною адресою проживає з сином [PERSON] . За час проживання за даною адресою проявив себе з виключно позитивної сторони, дотримується та поважає усі права свої сусідів, активно приймає участь у громадському житті будинку, самостійно виховує сина [PERSON] . Його сім`я веде здоровий спосіб життя, конфліктних ситуацій із сусідами за час проживання не було, працьовитий, не конфліктний, товариський і ввічливий. Син Ростислав вихований, охайний, доглянутий та доброзичливий, що свідчить про відповідальне ставлення батька до виконання свої обов`язків. З наданої характеристики директора ліцею №31 вбачається, зокрема, що [PERSON] навчається у ліцеї №31. Протягом навчального процесу адміністрація ліцею та класний керівник мають змогу спілкуватися з батьком учня [PERSON] , мати учня, [PERSON] , шкільним життям сина не цікавиться, зв`язку з адміністрацією не підтримує. Лікар [PERSON] , з яким укладено декларацію [PERSON] , у довідці зазначила, що мати дитини [PERSON] не була присутня на прийомі, юув тільки батько. Департаментом служб у справах дітей ХМР надано висновок щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] , у якому вказано, що враховуючи інтереси дитини та рекомендації Комісії, Департамент служб вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. За правилами ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Згідно з частиною першою статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. \~Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач [PERSON] як підставу позбавлення батьківських прав [PERSON] зазначив те, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бере участі у вихованні дитини, не піклується про її стан здоров`я та духовний розвиток, не проявляє батьківської турботи. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. \~Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, зокрема вказане висловлено у постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі № 545/560/21), від 29.11.2023 у справі №607/15704/22, від 22.11.2023 у справі №214/5134/22, від 07.02.2024 у справі №401/1944/22. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач [PERSON] притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла будь-яке насильство стосовно неї. Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено. Окрім того, позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з сином та брати участь у його вихованні, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини. Навпаки, з пояснень, які надав неповнолітній [PERSON] у судовому засіданні, вбачається, що мати виходить на зв`язок через застосунок Телеграм. Той факт, що на час розгляду справи неповнолітній [PERSON] проживає окремо від матері з батьком, не свідчить безумовно про те, що мати дитини не бажає брати участь у його утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками. Суд вважає, що з метою захисту якнайкращих інтересів дитини доцільним буде збереження [PERSON] зв`язків із матір`ю. Як зазначив ЄСПЛ у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (пункт 49), розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Виняткових обставин у зазначеній справі судом не встановлено. Відповідно до частин другої, третьої\~статті 171 СК України\~дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. В судовому засіданні було опитано неповнолітнього [PERSON] , який зазначив, що мешкає з батьком [PERSON] , з яким у нього нормальні стосунки. Батько його утримує, виховує та піклується про нього, батько хороша людина. До того, як почав жити з батьком проживав з бабою по лінії матері у м. Старобельськ Луганської області, а коли почалась війна з батьком виїхали на підконтрольну Україні територію. Мати мешкала у Росії, там працювала. З матір`ю інколи спілкується, вона давала гроші. Матір бачив приблизно у листопаді 2021 року. Мати раз на місяць пише повідомлення у застосунку WhatsApp, запитує як справи, чим він займається. До матері він відноситься нормально та вважає її своєю матір`ю, проте не сумує за нею. Розуміє, що у разі ухвалення рішення, юридично [PERSON] не буде його матір`ю, з чим згоден. Суд враховує думку дитини при вирішенні даної справи, проте така думка не може бути єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 705/3040/18, 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Окрім того, суд звертає увагу, що неповнолітнім [PERSON] не зазначено жодної обставини щодо [PERSON] , його матері, яка б давала підстави вважати, що [PERSON] допускає протиправну поведінку щодо дитини. Висновок Департаменту служб у справах дітей щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього [PERSON] судом не приймається до уваги. оскільки має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6\~статті 19 СК України). Окрім того, вказаний висновок недостатньо аргументований, при його складанні не було опитано [PERSON] , Департаментом не доведено які заходи були вжиті щодо виклику [PERSON] на засіданні комісії. Також, Департаментом не було опитано дитину, не обстежено умови проживання дитини, а також не проведено відповідні перевірки, які дані служби повинні були зробити. З урахуванням того, що матеріали справи не містять, а позивачем не надано доказів того, що [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводиться з дитиною; є хронічним алкоголіком або наркоманом; вдається до будь-яких видів експлуатації дитини, примушує її до жебракування та бродяжництва або засуджена за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову. При цьому, суд вважає необхідним звернути увагу [PERSON] на необхідність змінити ставлення до виховання дитини. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789XII (78912) від 27 лютого 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Ст. 181 СК України передбачено, що способи\~виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні. За правилами ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне\~значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначені розміру аліментів судом враховано, що позивач самостійно матеріально утримує дитину, що дитина потребує значних витрат, для забезпечення повноцінного розвитку. Також судом враховано, що відповідач не має інших утриманців, доказів на спростування вказаної обставини [PERSON] не надано. Отже, відповідач, яка є працездатною особою, не позбавлена можливості вжити заходів, спрямованих на збільшення своїх доходів, зобов`язана та має можливість надавати матеріальну допомогу дитині, яка потребує постійних матеріальних витрат. Системно аналізуючи норми матеріального права та надані сторонами докази, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості,\~з урахуванням положень\~ст.182 СК України, враховуючи фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а саме аліменти підлягають стягненню з відповідача у розмірі 1\\4 частини від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. За вимогами ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1211,20 грн у дохід Держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial