Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивачка звернулася до Комунарського районного суду м. Запоріжжя з даними позовними вимогами до [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги наступним. На початку лютого місяця 2018 року, нею придбано у [PERSON] транспортний засіб, а саме: автомобіль марки Peugeot, модель 307, Номер шасі [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу - [NUMBER] . При фактичному придбанні автомобіля документи на право власності не було переоформлено. Починаючи з лютого 2018 року по теперішній час вона відкрито, безперервно володіє та користується вищевказаним транспортним засобом. \~ \~ На\~підставі вищевикладеного,\~позивачка просить\~визнати за\~ [PERSON] ,\~право власності\~за набувальною\~давністю на автомобіль марки Peugeot, модель 307, Номер шасі [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору. Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 12.04.2024 р. було відкрито провадження у справі та призначений її розгляд у порядку загального позовного провадження, також встановлений сторонам строк для надання заяв по суті спору. Ухвалою суду від 18.06.2024 р., занесеною до протоколу судового засідання, закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила її задовольнити з підстав, зазначених в позові, відносно заочного розгляду справи не заперечувала. Додатково пояснила, що в 2018 р. даний автомобіль був придбаний у відповідача її родиною. Купівлею цього автомобіля безпосередньо займався чоловік позивачки. Відповідач передав їм фактично автомобіль у власність, а вони передали йому гроші у розмірі 4000,00 доларів США, про що він написав розписку. Дана розписка залишилася за їх адресою проживання в м. Мелітополь, який з 2022 р. окупований рф. Вони виїхали з окупованого м. Мелітополя в 2022 р. та більше не поверталися. В подальшому вона та відповідач декілька разів їздили до МРЕО, але так і не перереєстрували право власності на цей автомобіль за позивачкою. З 2018 р. позивачка та її родина постійно користуються цим автомобілем, ремонтує його, страхує. До війни користувався автомобілем чоловік позивачки, а зараз вона користується ним. Відповідач в судові засідання повторно не з`явився. Місце проживання відповідача зареєстроване в Мелітопольському районі Запорізької області, який з лютого 2022 р. є тимчасово окупованою територією. Відповідач не зареєстрований як внутрішньо переміщена особа. Про час, дату та місце слухання справи повідомлявся в порядку передбаченому Законом України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відзиву на позов, заяв про відкладення слухання справи чи розгляд справи за його відсутності, від відповідача до суду не надходило. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку вищевикладеним, на підставі ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухав пояснення позивачки, свідків, дослідивши докази у справі та інші матеріали справи, дійшов до наступного висновку. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.ст. 77-80 ЦПК України, докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, достатніми. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , [PERSON] , який мешкає за адресою: [ADDRESS] , є власником транспортного засобу - автомобіля марки Peugeot, модель 307, Номер шасі [NUMBER] , 2001 року випуску, синього кольору. Допитаний в\~судовому засіданні,\~за клопотанням\~позивачки,\~свідок [PERSON] \~пояснив,\~що він\~є другом\~позивачки,\~до початку\~війни України\~мешкали в\~м.\~Мелітополі,\~по сусідству.\~Йому відомо,\~що позивачка\~на початку\~2018\~р.\~купила автомобіль Peugeot, модель 307. Потім вона постійно користувалася цим автомобілем, ремонтувала його. Інформацію, в кого саме купила позивачка цей автомобіль, свідок не знає, оскільки при купівлі-продажу цього автомобіля не був присутнім. Про купівлі [PERSON] цього автомобіля, свідок дізнався зі слів позивачки. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] , пояснила, що вона є кумою позивачки. Остання їй розповідала, що вона в січні-лютому 2018 р. купила вищевказаний автомобіль, після чого постійно ним користувалась, їздила по місту. Чоловік позивачки періодично ремонтував цей автомобіль. Позивачка та її чоловік виїхали з окупованого рф м. Мелітополя до м. Запоріжжя на цьому транспортному засобі. Наразі позивачка та її чоловік продовжують користуватися цим транспортним засобом. Суд, критично ставиться до показів вищевказаних свідків, оскільки вони були безпосередніми свідками лише тієї обставини, що у родини позивачки в користуванні перебував вищевказаний транспортний засіб. Всі обставини щодо набуття певних прав на цей автомобіль, були відомі свідкам зі слів позивачки. При цьому свідчення надані позивачкою різняться з показами свідків. Так, відповідно до її пояснень, її чоловік укладав фактично договір купівлі-продажу цього автомобіля з відповідачем, хоч свідки зазначали, що саме позивачка придбала у власність цей автомобіль. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що пояснення свідків є не достовірними доказами у цій справі. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (частина перша статті 317 ЦК України). Статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку про те, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна, не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18)зроблено висновок, що … [добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. У постанові від 1 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. Оцінивши вищевказані докази, суд дійшов висновку, що позивачкою не надано достовірних, належних, достатніх доказів на підтвердження наявності умов для визнання права власності на спірний автомобіль за набульною давністю, зокрема: добросовісність заволодіння чужим майном. Право власності на спірний автомобіль зареєстроване у встановленому законодавством порядку за відповідачем. Позивач зазначає, що купила цей автомобіль у відповідача, при цьому належні та достовірні докази, що підтверджують цю обставину суду не надано. Також суду не надано достовірних доказів, що спірний автомобіль перебуває у користуванні позивачки протягом п`яти років. При цьому, з правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду від 15 червня 2023 року у справі № 359/8844/20, вбачається, що сам по собі факт користування позивачем спірним майном не є підставою для виникнення у нього права власності за набувальною давністю. З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню в зв`язку з необґрунтованістю.

Outcome: dismissed