Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» Міньковська А.В. через систему «Електронний суд», звернулася до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] і просить поновити строк позовної давності для подання даного позову до суду та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 734099 від 25.03.2019 у загальному розмірі 37363,53 грн., яка складається із суми заборгованості у розмірі 25\~102 грн., інфляційних втрат у розмірі 9\~999,03 грн., суми 3% річних у розмірі 2\~262,50 грн., також просить стягнути судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що 25.07.2024 на загальних зборах учасників ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» протоколом № 1706 було вирішено змінити найменування ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». 25.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] було укладено договір про надання фінансового кредиту № 734099, за яким відповідач отримав кредит у розмірі 7000 грн. у строк до 05.06.2019. [PERSON] не виконав умови договору щодо повернення наданих коштів, внаслідок чого виникла заборгованість. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір факторингу №1, на підставі чого відбулося відступлення права вимоги в тому числі за договором про надання фінансового кредиту № 734099 від 25.03.2019, за яким останній став новим кредитором та отримав право вимоги за кредитними договорами. Оскільки зобов`язання щодо повернення кредитних коштів відповідачем залишаються невиконаними, позивач був змушений звернутись до суду з цим позовом. Ухвалою Магдалинівського районного\~суду Дніпропетровської\~області від 22.08.2024 відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання, відповідачу запропоновано подати відзив на позов. Представник позивача у судове засідання, призначене на 25.09.2024 не з`явилася, надала заяву про проведення розгляду справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. У судове засідання, призначене на 23.10.2024 представник позивача не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила, клопотання про відкладання розгляду справи не надавала. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Підстав, передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України, судом не встановлено. Згідно ч. 3 п. 1 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) або без повідомлення причин неявки. Враховуючи викладене, суд вважає за можливим розглянути справу без представника позивача. Відповідач у\~судове засідання\~не з`явився,\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи повідомлений\~належним чиномвідповідно до вимог процесуального закону. Заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи у його відсутність суду не надавав. Відзив на позовну заяву не надавав. Оскільки відповідачем не було надано відзиву на позов, тому суд приймає до уваги лише надані докази позивачем. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України,\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:\~ 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; \~2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; \~3) відповідач не подав відзив; \~4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних матеріалів, ухваливши заочне рішення. Представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Згідно ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 25.07.2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» було перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс», що підтверджується наказом від 25.07.2024 № 55-к про зміну назви ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». (а.с.17). 25.03.2019 ТОВ «Авентус Україна» та [PERSON] уклали договір № 734099 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту. Відповідно до п.1.1. договору товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в загальній сумі 7000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, з метою покриття побутових витрат клієнта, а клієнт зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Позика видається строком на 30 днів. Знижена процентна ставка становить 1,71% від суми позики за кожен день користування позикою. У даному договорі зазначено, що клієнт підписав договір електронним підписом, однак відповідний номер ключа не зазначений. (а.с.7-8). Разом з цим, суд зазначає, що доказів про перерахування кредитних коштів за даним договором на рахунок відповідача до матеріалів позовної заяви позивачем не додано. 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (після перейменування - Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс») укладено договір факторингу № 1, відповідно до умов якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. (а.с.28-30). При цьому, Витягу з реєстру права вимоги до договору факторингу № 1 від 12.04.2018 матеріали справи не містять. Разом з цим, позивач посилається на те, що право вимоги до відповідача виникло саме на підставі договору факторингу № 1 від 12 квітня 2018 року, в той час як спірний кредитний договір укладено лише 25 березня 2019 року. Отже, на момент укладення договору факторингу, кредитних правовідносин та підставі договору № 734099 укладеного з [PERSON] ще не існувало. Як передбачено ст.ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно зі ст.\~1049\~ЦК Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір факторингу належить до цивільно-правових договорів. Оскільки в цьому договорі фінансування здійснюється із залученням механізму передачі права вимоги кредитора, до цих відносин можуть субсидіарно застосовуватися норми глави 47 ЦК України, що містять загальні положення про заміну кредитора. Поняття договору факторингу закріплено уст. 1077 ЦК України. За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно з ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). У постанові Верховного суду України від 17 січня 2020 року, справа №916/2286/16, предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги). Матеріальний предмет договору факторингу становлять грошові вимоги клієнта до третьої особи, що випливають з надання товарів, виконання ним робіт чи надання послуг третій особі. При цьому грошові вимоги можуть бути як такими, за якими вже настав термін платежу, так і майбутніми, термін платежу за якими настане пізніше. Юридичним предметом договору факторингу є дії сторін - надання фінансування під відступлення грошової вимоги. Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України). Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. Відповідно до норм діючого законодавства, які регулюють право вимоги, представник позивача повинен надати належні та допустимі докази на підтвердження того, що ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (після перейменування - Товариство з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс») набуло право вимоги по виконанню відповідачем боргових зобов`язань договором № 734099 про надання коштів у позику на умовах споживчого кредиту, укладеним 25.03.2019 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем. Представник позивача посилається на договір факторингу № 1, укладений 12.04.2018 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс»). Відповідно до п.п.4.1 п.4 договору факторингу - право вимоги переходить від Клієнта до Фактора в день підписання ними відповідного Реєстру прав вимог, по формі встановленій у відповідному Додатку. Разом з тим, представником позивача не додано до позову ні копії реєстру боржників чи витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу №1, укладеного між ТОВ «Авентус Україна»\~та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс»), ні акту приймання-передачі прав вимоги, що позбавляє суд перевірити чи перейшло право грошової вимоги від первісного кредитора до позивача щодо боржника [PERSON] . Окрім цього, суд також звертає увагу на те, що доказів на підтвердження оплати за договором факторингу № 1 від 12.04.2018, який є оплатним, стороною позивача не надано. Встановлені обставини свідчать, що позивачем не надано належних та допустимих доказів ні на підтвердження перерахування первісним кредитором кредитних коштів на рахунок відповідача, ні на підтвердження того, що до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс») перейшло право вимоги до відповідача від ТОВ «Авентус Україна», що, як наслідок, не надає право позивачу для звернення до суду з даним позовом. Суд зазначає, що обґрунтовуючи висновки про обов`язок сторони належним чином використовувати процесуальні права, у рішенні від 07 липня 1989 у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, пов`язаних зі зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У відповідності до вимог статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Частинами першою-третьою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Звертаючись до суду, позивач у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовував свої вимоги, зазначив докази, що підтверджують вказані обставини, разом з тим, не заявляв клопотання про вжиття заходів забезпечення доказів, та не зазначав про докази, які не можуть бути подані разом із позовною заявою із поважних причин, не подавав клопотання про їх витребування. Отже, позивач на власний розсуд розпорядився своїми правами, а тому несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням ним процесуальних дій. Аналогічний висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2020 року, справа\~755/18920/18, провадження 61-17205ск19. Таким чином, суд дійшов висновку, що твердження позивача про набуття права грошової вимоги за зобов`язаннями [PERSON] за договором № 734099 від 25.03.2019 перед ТОВ «Авентус Україна» у зв`язку з укладенням договору факторингу № 1 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (після перейменування - ТОВ «Він Фінанс»), не доведено та не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому позов не підлягає задоволенню. Щодо вимоги про поновлення строку позовної даності, суд зазначає таке. У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Тобто, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог при звернені позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Оскільки у даній справі відсутні підстави для задоволення позовних вимог та відповідач [PERSON] не заявляв про необхідність застосування позовної давності, а тому дане питання судом не досліджується. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові на позивача. Згідно зі\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати позивачу за рахунок відповідача не відшкодовуються, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed