Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

У березні 2023 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення боргу та просить стягнути з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] загальну суму боргу за договором позики від 16.11.2019 року в розмірі 14 143,62 доларів США, з яких: 5000,00 доларів США - сума позики; 8 750,00 доларів США - щомісячна винагорода в розмірі 5 % від суми позики, 393,62 долари 62 центи США - 3 % річних по щомісячних платежах (винагороді) за користування грошовими коштами. Також просить відшкодувати понесені судові витрати на професійну правничу допомогу та зі сплати судового збору. Вимоги позову обґрунтовані наступним. Між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США зі сплатою щомісячної винагороди за користування грошима в розмірі 5 % (п`ять відсотків) від суми позики і зобов`язався повернути їх за першою вимогою позивача. На підтвердження чого, відповідачем складено боргову розписку від 16.11.2019. 20 лютого 2023 року позивач надіслав відповідачу поштою письмову вимогу про повернення грошових коштів в сумі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США та 5 500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США - винагороду за користування грошовими коштами за період з 15.04.2020 по 15.01.2023 р.р., отриманих в борг відповідачем на підставі розписки від 16.11.2019 протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання цієї вимоги. 08.03.2023 вимога була повернута за зворотною адресою позивачу в зв`язку з неврученням листа відповідачу під час доставляння та закінченням терміну зберігання. Незважаючи на домовленість про повернення відповідачем грошових коштів за першою вимогою позивача, відповідач уникає спілкування з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки та свідомо не отримує листи від позивача. На момент звернення з позовом, відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, що стало підставою для звернення з позовною заявою до суду за захистом порушених прав позивача. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 07.04.2023 справу передано головуючому у справі судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27.12.2023 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду у підготовчому засіданні за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 25.01.2024 закрито підготовче провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду по суті. 24 квітня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача. В своєму відзиві на позовну заяву відповідач просив суд витребувати у позивача оригінал розписки від 16.11.2019, якою мотивована позовна заява, та витребувати у сторони позивача оригінал розписки від 16.11.2019, якою мотивована позовна заява, в порядку ч. 6 ст. 95 ЦПК України. Також просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі обґрунтовуючи наступним. Відповідач зазначає, що позивачем до суду надано лише копію розписки, яка не містить відомостей щодо отримання грошових коштів відповідачем від позивача у позику та не доводить існування між сторонами правовідносин за договором позики. Відповідач заперечує проти доводів позивача щодо існування домовленості про передачу коштів в борг за договором позики від 16.11.2019. Вважає, що правовідносини сторін, на які посилається позивач, за своєю юридичною природою, не є позиковими, оскільки не доведено факт отримання коштів за розпискою в позику, тобто у власність, як це передбачено ст. 1046 ЦК України. Крім того, розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо встановити, що відбулася передача певної суми коштів від позикодавця до позичальника. Надана суду розписка від 16.11.2019 не містить в собі застереження про фактично завершене передання грошей позичальнику. У розписці задекларовано лише намір отримати кошти в управління за винагороду. Представник позивача адвокат Васильєв Є. Є. у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити. Відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи в судове засідання не з`явився. Про причини неявки суд до відома не поставив. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст.81 ЦПК України також визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, того самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 16.11.2019 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким відповідач отримав від позивача в борг грошові кошти в розмірі 5000,00 (п`ять тисяч) доларів США зі сплатою щомісячної винагороди за користування грошима в розмірі 5 % (п`ять відсотків) від суми позики і зобов`язався повернути їх за першою вимогою позивача. Вказана обставина підтверджується копією розписки від 16.11.2019, що міститься в матеріалах справи, оригінал якої судом оглянуто в судовому засіданні. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Оцінюючи дані боргової розписки, суд вважає її належним та допустимим доказом на підтвердження існування між сторонами боргових зобов`язань та відповідно, свідчить про існування між сторонами укладеного договору позики та є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику у розмірі 5000,00 дол. США. Крім того, незважаючи на неодноразове відкладення судового засідання та забезпечення відповідачу можливості реалізувати своє право на подання заперечень та/або відзиву, строк на надання якого було поновлено судом, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, таких доказів відповідачем суду не надано разом з відзивом на позовну заяву, відтак, у суду відсутні підстави для сумніву у достовірності наданої представником позивача оригіналу розписки. За вказаних вище обставин, суд вважає, що доводи відповідача про наявність між сторонами зобов`язань, які не пов`язані з договором позики від 16.11.2019, не підтверджені належними доказами у справі. 20 лютого 2023 року позивач надіслав відповідачу поштою письмову вимогу про повернення грошових коштів в сумі 5 000 (п`ять тисяч) доларів США та 5 500,00 (п`ять тисяч п`ятсот) доларів США - винагороду за користування грошовими коштами за період з 15.04.2020 по 15.01.2023 р.р., отриманих в борг відповідачем на підставі розписки від 16.11.2019 протягом 30 (тридцяти) днів з дня отримання цієї вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на домовленість про повернення відповідачем грошових коштів за першою вимогою позивача, відповідач уникає спілкування з позивачем, не відповідає на телефонні дзвінки та не отримує листи від позивача. Таким чином, направлена вище вимога була повернута позивачу, як неотримана відповідачем. Як свідчать матеріали справи, відповідач взяті на себе зобов`язання за борговою розпискою від 16.11.2019 не виконав та суму отриманих у позику від позивача коштів зі сплатою відповідних щомісячних відсоткових платежів, не повернув. За розрахунком позивача заборгованість відповідача станом на день звернення з позовом, 31.03.2023, з урахуванням строку повернення позики, визначеного розпискою становить 13 750,00 доларів США, у тому числі: суми боргу в розмірі 5000,00 доларів США, процентів за період з 15.04.2020 -15.03.2023 р.р. у розмірі 5% щомісяця, що становить 8 750,00 доларів США ( 250 дол. СШАх35 місяців=8750,00 дол.США). Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості вважає його належним та таким, що узгоджується з вимогами чинного законодавства та умовами укладеного договору. Крім того, доказів на спростування вказаного вище розрахунку відповідачем не подано. Таким чином, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про стягнення з відповідача суми боргу в розмірі 5000,00 доларів США та відсотків за період з 15.04.2020 -15.03.2023 р.р. у розмірі 8 750,00 доларів США ( 250 дол. США х 35 місяців=8750,00 дол.США). Частиною 1 ст. 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При обрахунку трьох процентів річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні. Три проценти річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Дана правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц. Суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача 3-х відсотків річних у порядку ст.625 ЦК України. Вбачається, що здійснення прострочення позивачем зазначено з 15.04.2020 -15.03.2023. Вимогу про повернення коштів протягом 30 днів з дня отримання даної вимоги позивачем направлено 21.02.2023. А тому, виходячи з вимог ст. 530, 1049 ЦК України та наданого розрахунку позивача, суд вважає необґрунтованими вимоги позивача про стягнення з відповідача 3-х відсотків річних за період з 15.04.2020 -23.02.2022 р.р. Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України встановлено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем); З урахуванням викладено, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача 3% річних за період з 24.02.2022 -15.03.2023 р.р.у порядку ст. 625 ЦК України, оскільки вважає вказані вимоги позивача в цій частині необґрунтованими. Таким чином, суд приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню частково. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. 6. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: (1) Договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); (2) За своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; (3) Як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; (4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; (5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; (6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Разом з тим, позивачем не надано доказів наявності укладеного між позивачем та адвокатом Васильєвим Є.Є. договору про надання правничої допомоги. Також позивачем не надано акту виконаних робіт, у зв`язку з чим, суд позбавлений можливості перевірити порядок обчислення, форму та ціну послуг , що надається адвокатом згідно укладеного договору про надання правничої допомоги та відповідно розумність та співмірність витрат, які сторона понесла чи очікувала понести у зв`язку з розглядом даної справи. За вказаних вище обставин, суд не знаходить правових підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 16500,00 грн. Разом з тим, згідно із ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати, а саме - судовий збір в сумі 5027,00 грн. пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: partial