Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

АТ КБ\~«Приватбанк» 15.09.2023\~звернулося до\~суду з\~позовом про\~стягнення зі\~спадкоємця [PERSON] \~заборгованості за\~кредитним договором\~б/н\~від 21.10.2008\~в розмірі\~45\~751\~грн 10\~коп,\~мотивуючи свої\~вимоги тим,\~що між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] 21.10.2008 укладено кредитний договір шляхом підписання ним анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. На виконання умов зазначеного договору [PERSON] відкрито кредитний рахунок, встановлено початковий кредитний ліміт, який в подальшому збільшився до 46 000 грн, а також для користування кредитним картковим рахунком [PERSON] отримав кредитну картку. Шляхом підписання зазначеної анкети-заяви останній підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, які діяли станом на момент підписання анкети-заяви. В порушення норм закону та умов договору [PERSON] зобов`язання належним чином не виконував, заборгованість не погасив. [PERSON] помер [INFO] і станом на день його смерті заборгованість за кредитним договором становила 45 751 грн 10 коп. На виконання вимог ч.3 ст.1281 ЦК України позивачем 15.03.2023 направлена претензія кредитора до Знам`янської районної державної нотаріальної контори, звідки 04.04.2023 отримано відповідь про відсутність спадкоємців після смерті [PERSON] , спадкова справа була заведена на піставі претензії АТ КБ «Приватбанк». Разом з тим, з копій паспортів позичальника та його дружини [PERSON] , в яких зазначена адреса реєстрації місця проживання, позивачем встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України. На адресу відповідачки [PERSON] 03.05.2023 було направлено лист-претензію, згідно з яким позивач пред`явив свої вимоги, але відповідачкою вимоги позивача задоволені не були. Оскільки відповідачка, як спадкоємець, заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку, тому позивач просив стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором та судові витрати по справі. Представник позивача\~в судовому\~засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити з підстав, викладених у позові. Вважає, що відповідачка [PERSON] є спадкоємцем після смерті її чоловіка [PERSON] , заяву про відмову від спадщини не подавала, тому саме вона повинна відповідати за цим позовом. Відповідачка в\~судове засідання\~не з`явилася,\~однак подала\~суду заяву\~про розгляд\~справи за\~її відсутності,\~в якій\~позовні вимоги\~не визнала.\~Будучи присутньою\~у підготовчих\~засіданнях,\~відповідачка,\~не оспорюючи\~факт укладення\~її чоловіком\~кредитного договору,\~позовні вимоги\~не визнала\~та просила\~відмовити у\~їх задоволенні,\~пояснивши,\~що із\~заявою про\~прийняття спадщини\~після смерті\~чоловіка [PERSON] \~вона не\~зверталася,\~з померлим вони тривалий час разом не проживали, хоча і були зареєстровані за однією адресою. На час смерті [PERSON] мешкав окремо від неї та їх неповнолітнього сина в батьківському будинку по [ADDRESS] . Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК України). Згідно з положеннями п.5 ч.3 ст.2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч.1, 2 ст.12 ЦПК України). Частинами 1 та 3 ст.13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Судом встановлено, що 21.10.2008 між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання сторонами заяви б/н. Своїм підписом [PERSON] підтвердив, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, з яким він ознайомився до його укладення та погодився на його умови. Відповідно до укладеного договору [PERSON] погодився на оформлення платіжної картки кредитка «Універсальна» 30 днів пільгового періоду» зі встановленням бажаного кредитного ліміту в розмірі 500 грн, базова процента ставка за кредитом становить 3% на місяць, що підтверджується копією заяви. На виконання умов зазначеного вище договору [PERSON] 21.10.2008 відкрито кредитний рахунок, видано кредитну картку № [NUMBER] та встановлено початковий кредитний ліміт у розмірі 500 грн. Надалі розмір кредитного ліміту періодично змінювався в бік збільшення, останнього разу 28.02.2020 кредитний ліміт збільшено та встановлено в розмірі 46 000 грн. Також [PERSON] періодично видавалися нові кредитні картки, останнього разу 11.05.2021 йому видано нову кредитну картку «Універсальна Gold» № [NUMBER] терміном дії до 01/25. [PERSON] скористався наданими йому позивачем кредитними коштами,\~що підтверджується випискою за договором та розрахунком заборгованості, однак свої зобов`язання за договором не виконував. Позичальник [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Згідно з доданим до позову розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на дату смерті становила 45 751 грн 10 коп. Також у вказаному розрахунку заборгованості на останній сторінці у підсумку сум заборгованості зазначено, що дата отримання банком інформації про смерть клієнта 27.09.2022 (дата смерті клієнта 19.09.2022). З дотриманням строків пред`явлення вимоги до спадкоємця відповідно до приписів ст.1281 ЦК України, позивачем, як кредитором спадкодавця, 15.03.2023 направлено до Знам`янської районної державної нотаріальної контори претензію кредитора від 06.03.2023. У зазначеній претензії АТ КБ «Приватбанк» просило включити свої кредиторські вимоги в спадкову масу, про що зробити запис в книзі обліку спадкових справ, а також просило повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 45 751 грн 10 коп. Відповідно до повідомлення завідувача Другої Знам`янської державної нотаріальної контори від 21.03.2023 №151/02-14, претензія кредитора отримана нотаріусом 21.03.2023 та зареєстрована в книзі обліку і реєстрації спадкових справ за №112. На піставі цієї претензії нотаріусом заведена спадкова справа після смерті [PERSON] за №31/2023. Також нотаріусом повідомлено, що в разі звернення спадкоємців щодо оформлення ними спадкових прав, вимога банку буде доведена до їх відома. Як свідчить копія спадкової справи №31/2023, вона була заведена нотаріусом Другої Знам`янської державної нотаріальної контори 21.03.2023 на підставі вказаної вище претензії кредитора АТ КБ «Приватбанк». Водночас, після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався, свідоцтва про право на спадщину нікому не видавалася, заповіт померлим не посвідчувався. На ім`я відповідачки [PERSON] , як спадкоємця, позивачем 03.05.2023 направлено лист-претензію за №SAMDN50ОТС001453132 від 06.04.2023, згідно з яким позивачем пред`явлено вимоги щодо сплати заборгованості за кредитним договором від 21.10.2008, укладеним між ПАТ КБ «Приватбанк» та померлим [PERSON] , в розмірі 45 751 грн 10 коп. Як вбачається з доданих до позову відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, померлому [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належала 1/3 частина квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Також померлому [PERSON] належав автомобіль марки «Chery Amulet», 2008 року випуску, що підтверджується доданим до позову витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів. Так, відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. При цьому, за правилами ч.1 ст.608 ЦК України, зобов`язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов`язаним з його особою і у зв`язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Перелік зобов`язань, які не входять до складу спадщини, визначений статтею 1219 ЦК України. Так, відповідно до ст.1219 ЦК України не входять до складу спадщини права та обов`язки, що нерозривно пов`язані з особою спадкодавця, зокрема: 1) особисті немайнові права; 2) право на участь у товариствах та право членства в об`єднаннях громадян, якщо інше не встановлено законом або їх установчими документами; 3) право на відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 4) права на аліменти, пенсію, допомогу або інші виплати, встановлені законом; 5) права та обов`язки особи як кредитора або боржника, передбачені статтею 608 цього Кодексу. Отже, зобов`язання з повернення грошових коштів згідно з укладеним кредитним договором входять до складу спадщини. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.3 ст.46 цього Кодексу). Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми. Саме на підставі норм статей 1281, 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до [PERSON] . Згідно зі ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Законодавством визначено, що у випадку прийняття спадщини відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками (універсальне правонаступництво). Основною метою універсального правонаступництва є збереження стабільності цивільного обороту за допомогою забезпечення заміни третіми особами особи, яка вибула зі складу учасників цивільного обороту. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Отже, вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений ст.1281 ЦК України, приймає претензії кредиторів спадкодавця. Стаття 1281 ЦК України не встановлює певного порядку пред`явлення вимог кредиторів. Пред`явлення вимог може відбуватися як безпосередньо спадкоємцю, так і через нотаріуса. В свою чергу, зазначені вище норми Закону підлягали б до застосування у даних спірних правовідносинах, за умови, що відповідачка [PERSON] є спадкоємцем боржника. Так, при вирішенні спорів про стягнення заборгованості за вимогами кредитора до спадкоємців боржника судам для правильного вирішення справи необхідно встановлювати такі обставини: - чи пред`явлено вимогу кредитором спадкодавця до спадкоємців боржника у строки, визначені частинами другою та третьою статті 1281 ЦК України, оскільки у разі пропуску таких строків, на підставі частини четвертої статті 1281 ЦК України кредитор позбавляється права вимоги; - коло спадкоємців, які прийняли спадщину; - при дотриманні кредитором строків, визначених статтею 1281 ЦК України, та правильному визначенні кола спадкоємців, які залучені до участі у справі як відповідачі, суд встановлює дійсний розмір вимог кредитора (перевіряє розрахунок заборгованості станом на день смерті боржника, який є днем відкриття спадщини); - при доведеності та обґрунтованості вимог кредитора боржника, суду належить встановити обсяг спадкового майна та його вартість, визначивши тим самим межі відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України. Залучаючи до участі в даній справі в якості відповідача [PERSON] , як спадкоємця померлого [PERSON] , представник позивача як у позові, так і в судовому засіданні зазначав, що вона прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України і заяву про відмову від спадщини не подавала. Вказану обставину позивач підтверджує копіями паспортів [PERSON] , як позичальника, серії [NUMBER] , та [PERSON] , відповідачки, серії [NUMBER] , в яких видно спільні адреси зареєстрованого місця проживання, а саме: [ADDRESS] . Тобто відповідачка [PERSON] була зареєстрована разом із спадкодавцем на час його смерті. Разом з цим, вирішуючи питання щодо кола спадкоємців, які прийняли спадщину, суд дійшов висновку, що належних, допустимих та достатніх доказів прийняття відповідачкою спадщини після смерті [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (ч.2 ст.1223 ЦК України). Згідно зі ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 1 ст.1269 ЦПК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Норми ЦК України вказують на те, що спадкоємець є таким, що прийняв спадщину, якщо він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або якщо на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, однак подав нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування протягом шести місяців з дня відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. З наявних в матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є дружиною померлого [PERSON] , що сторонами не оспорювалося. Боржник [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на час смерті були зареєстровані також його дружина [PERSON] (відповідачка), син [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] . Проте, за вказаною адресою [PERSON] на час своєї смерті не проживав, хоча і був зареєстрований. Фактично з червня 2022 року він проживав разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Після смерті матері 25.08.2022 [PERSON] продовжував проживати в її будинку по [ADDRESS] , де і помер [INFO] . В свою чергу, його дружина [PERSON] , в тому числі і на час смерті свого чоловіка, з ним не проживала, а мешкала за місцем їх спільної реєстрації по [ADDRESS] разом з неповнолітнім сином [PERSON] . Тобто, під час судового розгляду судом встановлено та учасниками справи не спростовано, що відповідачка на час відкриття спадщини дійсно була зареєстрована з [PERSON] за однією адресою, однак на час відкриття спадщини постійно не проживала разом із спадкодавцем, що виключає можливість прийняття нею спадщини відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, про що стверджує позивач. Крім того, зі спадкової справи №31/2023, заведеної нотаріусом 21.03.2023 на підставі претензії кредитора від 06.03.2023, встановлено, що після смерті [PERSON] із заявами про прийняття спадщини ніхто, зокрема і відповідачка, не звертався, свідоцтва про право на спадщину нікому не видавалася, заповіт померлим не посвідчувався. Таким чином, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідачка [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON] шляхом подачі у встановлений законом строк заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини або ж шляхом спільного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому [PERSON] є такою, що спадщину не прийняла, а відтак не може бути відповідачем у даній справі. В даному випадку подання нею заяви про відмову від спадщини, на відсутність якої також посилається позивач, не передбачено діючим законодавством України, оскільки спадщину [PERSON] не прийняла. При цьому необхідно враховувати, що спадкування - це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини. Також, відхиляючи доводи позивача, суд звертає увагу, що зареєстроване місце проживання обох осіб за однією адресою не є безумовним доказом того, що відповідачка дійсно проживала разом з позичальником та є особою, яка відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України прийняла спадщину, оскільки положення Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, вимоги кредитора до відповідачки є недоведеними та необгрунтованими, а тому підстав для встановлення обсягу спадкового майна та його вартості, та визначення тим самим меж відповідальності спадкоємця (спадкоємців) за боргами спадкодавця відповідно до ч.1 ст.1282 ЦК України, не вбачається. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що боржник [PERSON] має сина [PERSON] , [INFO] , який на час смерті [INFO] батька був неповнолітнім. Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Тобто, незалежно від того чи подавалася заява про прийняття спадщини від імені малолітньої чи неповнолітньою особою, чи була зареєстрована/проживала малолітня або неповнолітня особа разом із спадкодавцем на момент смерті - вони приймають спадщину автоматично. Тому подання заяви про прийняття спадщини такими особами не є обов`язковим. Отже, в порядку ч.4 ст.1268 ЦК України, неповнолітній [PERSON] є єдиним спадкоємцем померлого [PERSON] , заява про відмову від прийняття спадщини ним не подавалася. Проте, при з`ясуванні цих обставин як у підготовчому, так і в судовому засіданнях, представником позивача клопотання про заміну первісного відповідача [PERSON] належним відповідачем неповнолітнім [PERSON] із залученням його законного представника не заявлялося, як і не заявлялося клопотання про залучення неповнолітнього [PERSON] до участі в цьому спорі в якості співвідповідача відповідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України. Згідно з ч.1 ст.42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи. Відповідно до ч.1 ст.48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Згідно зі ст.50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Тлумачення статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі №523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Відповідно до ч.4 ст.12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. З урахуванням принципу диспозитивності, суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним, або ж залучати співвідповідача з власної ініціативи і без згоди позивача. Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно зі специфікою спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З огляду на викладене та враховуючи, що належним відповідачем у даній справі є особа, яка прийняла спадщину неповнолітній [PERSON] , а не [PERSON] , яка є такою, що спадщину не прийняла, приймаючи до уваги, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, тому суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову до відповідача [PERSON] саме у зв`язку з неналежним суб`єктним складом учасників справи. При цьому, суд звертає увагу, що відповідні правові наслідки не призведуть до порушення прав позивача, оскільки він не позбавлений права на звернення до суду з позовом, визначивши належний суб`єктний склад спору. Відповідно до ст.141 ЦПК України та враховуючи, що даним судовим рішенням позивачу відмовлено в позові, тому понесені ним судові витрати зі сплати судового збору необхідно віднести на його рахунок.

Outcome: dismissed