Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника адвоката Євсюкова Ф.Б. звернувся до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з позовом до Держави України в особі Департаменту патрульної поліції про відшкодування моральної шкоди, в обґрунтування якого зазначив наступне. 19.08.2021 року інспектором Управління патрульної поліції в Запорізькій області Департаменту патрульної поліції Піза І.А. відносно позивача було винесено постанову серії ЕАО № 4661028 про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі, за ч. 1 ст. 121 КУпАП, якою на нього накладено штраф у розмірі 340 гривень. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2021 року зазначену постанову скасовано, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] закрито, з його змісту вбачається, що суд дійшов висновку про протиправність оскаржуваної постанови. Крім того, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2020 року було скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2020 року серії ЕАК № 1961480, винесену інспектором Управління патрульної поліції Піза І.А. про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП. Посилаючись на те, що він двічі був вимушений звертатися до суду для захисту своїх прав і доводити свою невинуватість у вчиненні адміністративних правопорушень, шляхом оскарження винесених відносно нього постанов інспектором [PERSON] , внаслідок чого протягом тривалого часу він перебував у вкрай негативному моральному стані, зазначаючи, що незаконне притягнення його до адміністративної відповідальності, яке, на його думку, містить ознаки системного характеру, завдало йому душевних страждань, пов`язаних із приниженням його честі та гідності, позивач наполягає на спричиненні йому моральної шкоди, яку він оцінює у 2\~270 гривень та просить стягнути з відповідача. Судові витрати, пов`язані із розглядом справи, понесені на правничу допомогу, позивач просить стягнути з відповідача. Ухвалою судді від 21.05.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду, визначено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 18.06.2024 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, згідно з яким відповідач проти позову заперечує, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню, посилаючись на те, що у справі про адміністративне правопорушення відносно позивача було закрито провадження, у зв`язку із відсутністю складу адміністративного правопорушення, а не внаслідок незаконного застосування адміністративного стягнення. Крім того, вважає необґрунтованим, в чому саме полягає завдана позивачу моральна шкода та чим це підтверджується, які душевні страждання йому було завдано та наскільки вони є глибокими, доказів, які б дозволяли встановити наявність моральної шкоди, її характер та обсяг, а також причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди позивачу, ним не надано. Також, виходячи з ціни позову, вважає необґрунтованим і неспівмірним зі складністю справи розмір судових витрат на правничу допомогу. 11.07.2024 року від представника позивача в електронній формі через систему «Електронний суд» надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої представник просить суд вважати відзив відповідача на позов поданим з порушенням встановленого строку та не приймати викладені у ньому відомості. Крім того, зазначає, що не погоджується з доводами відзиву, посилаючись на те, що позивачу було завдано моральну шкоду внаслідок усвідомленого безпідставного притягнення позивача представником органу державної влади до адміністративної відповідальності, обмеження його процесуальних прав на захист щодо ознайомлення з доказами вчиненого правопорушення, складення постанови про накладення адміністративного стягнення за його відсутності, чим було умисно створено для позивача негативні наслідки, які потягли моральні страждання, що ґрунтуються на відчуттях несправедливості та пригнічення, а також були зумовлені необхідністю доведення своєї невинуватості, витратами зусиль, спрямованих на захист своїх прав і свобод. Вважає доведеними завдання моральної шкоди і її розміру і неспростованою її відповідачем. Наполягає на обов`язку відповідача відшкодувати завдану шкоду, внаслідок скасування рішення уповноваженої особи про притягнення до адміністративної відповідальності позивача, незалежно від наявності в його діях вини. Інших заяв по суті справи суду подано не було. Ухвалою суду від 01.08.2024 року було визнано обов`язковою явку позивача у судове засідання для надання особистих пояснень. Ухвалою судді від 16.10.2024 року клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі було залишено без задоволення. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні, посилаючись на обставини, викладені у позові. Пояснив, що позивача було двічі притягнуто до адміністративної відповідальності, при цьому доказів його вини у вчиненні адміністративних правопорушень надано не було. При встановлені обставин правопорушень співробітниками поліції були допущені порушення, права позивача на захист і на перекладача належним чином забезпечено не було. Йому не відомо чи були позивачем сплачені штрафи, але відомо, що він сильно не постраждав матеріально, при цьому зазнав моральних страждань, перебував у повному розчаруванні до органів поліції і розпачі, його моральні страждання і хвилювання тривали до скасування постанов поліцейського у судовому порядку. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, на виконання ухвали суду від 01.08.2024 року участь позивача у судовому засіданні не забезпечено. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві, наполягав на недоведені спричинення позивачу моральної шкоди. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням наявні докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно із ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ст. 1167 ЦПК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Цивільна - правова відповідальність за завдану моральну шкоду настає при наявності протиправної поведінки заподіювача шкоди, встановлення причинного зв`язку між шкодою та протиправною поведінкою, вини заподіювача. Загально-конституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено: ст. 56 Конституції України; ст. ст. 1173-1176 ЦК України; Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності цих підстав, в силу вимог ч. 6 ст. 1176 УК України, шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. ст. 1173, 1174 ЦК України). Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 р., справа № 920/715/17. Виходячи з повноважень Департаменту патрульної поліції, визначених відповідним Положенням, затвердженим наказом Національної поліції України №73 від 06.11.2015 р. (з подальшими змінами), Департамент патрульної поліції та його структурні підрозділі, які в силу покладених на них завдань мають право здійснювати провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймати рішення про застосування адміністративних стягнень у випадках, передбачених законом, не є органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність та досудове розслідування. Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Також, п. 2 ч. 2 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала , якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Судом встановлено, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 07.02.2020 року скасовано постанову у справі про адміністративне правопорушення від 11.01.2020 року, якою [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 5 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 51 гривень. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 02.11.2021 року скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі від 19.08.2021 року відносно [PERSON] за ч. 1 ст. 121 КУпАП у вигляді штрафу у розмірі 340 гривень; провадження у справі закрити. Як вбачається зі змісту вищезазначених судових рішень, постанови, складені посадовою особою відповідача у справі, судом були скасовані через недоведеність суб`єктом владних повноважень правомірності своїх рішень під час розгляду справи про їх оскарження. При цьому, при ухваленні вищезазначених рішень, судом не було встановлено протиправності та незаконності дій працівників поліції щодо винесення відносно [PERSON] оскаржуваних постанов у справах про адміністративні правопорушення про накладення адміністративних стягнень у вигляді штрафу. Статтями 12, 13 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, виходячи з предмету позову та обставин справи, на позивача покладається обов`язок подати суду докази, що підтверджують факт завдання шкоди та її розмір, а також докази того, що відповідач є заподіювачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Як зазначено в пункті 3 Постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. При цьому, згідно за змістом пункту 5 Постанови, до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати чим підтверджуються факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як зазначено в п. 9 Постанови, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості. При цьому, до істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Пунктом 18 Постанови передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з`ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди. Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв`язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. З огляду на вищевикладене, Закон пов`язує виникнення права на компенсацію моральної шкоди з випадками порушення прав особи. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 16 ЦК України передбачено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Разом з тим, матеріали позову не містять обґрунтованих даних, з яких виходив позивач, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, і суду не надано доказів причино - наслідкового зв`язку між діями або бездіяльністю відповідача та моральними стражданнями позивача. Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди позивачем обґрунтовано порушенням його прав у зв`язку із винесенням незаконного рішення. Однак вказана обставина не є безумовною підставою для визнання позовних вимог обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Крім того, судом не встановлено даних про визнання дій посадової особи, якою були винесені оскаржені позивачем постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, протиправними або незаконними. За клопотанням представника позивача у судовому засіданні судом було відтворено долучені ним відеозаписи з боді камери поліцейського та особисто здійснений [PERSON] , які досліджено судом, та з яких не встановлено будь-яких проявів негативного або зухвалого ставлення співробітників поліції відносно позивача при встановленні обставин правопорушення, за яким винесено постанову про притягнення до відповідальності, яка була оскаржена позивачем. З дослідженого відеозапису, здійсненого позивачем, вбачається, що він ставить запитання співробітнику поліції про те, за що його було зупинено, на яке останній повідомив, що вже все повідомив. Відеозаписи містять спілкування позивача зі співробітниками поліції, з яких не вбачається і [PERSON] не повідомляється про те, що йому щось не зрозуміло, даних щодо будь-яких порушень прав позивача відео не містить. Крім того, участь позивача [PERSON] для надання особистих пояснень щодо завданої йому моральної шкоди і з`ясування обставин, у чому саме проявлялися його страждання і якими саме діями співробітників поліції їх було завдано на підтвердження обставин, викладених у позові, у судове засідання не було забезпечено, в тому числі й дистанційно у режимі відеоконференції, ухвалу суду від 01.08.2024 року не виконано. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Право на звернення в суд не є абсолютним і на цьому неодноразово зауважував Європейський суд з прав людини, оскільки певна визначена процедура звернення за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права повинна бути передбачена нормами національного законодавства. За таких обставин кожна особа, звертаючись до суду із позовом, повинна дотримуватися порядку (рішення «Голдер проти Великої Британії» від 21.12.1975 року). За викладених обставин, суд приходить до висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту заподіяння йому саме відповідачем моральних страждань або втрат немайнового характеру, не обґрунтовано, з чого він виходив, визначаючи розмір заподіяної йому шкоди, а також доказів протиправності дій чи бездіяльності відповідача та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Вирішуючи позовні вимоги, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). За викладених обставин, оцінивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані із розглядом даної справи, суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed