Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1), [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у якому просить: 1. Визнати [PERSON] , 1984 року народження, такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] ; 2. Визнати [PERSON] , 2004 року народження, такою, що втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] , є користувачем квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Ордером №151/41, виданим 05 жовтня 1963 року, Виконавчим комітетом Київської міської Ради депутатів трудящих. В вказаній вище квартирі разом з позивачем зареєстровані також, [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується довідкою №1 від 08 січня 2008 року, виданого Комунальним підприємством «Житлово-експлуатаційна контора «Нивки» Шевченківської районної у місті Києві ради. Разом з тим, відповідачі не проживають за вказаною адресою не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в квартирі немає. Ніяких перешкод у проживанні відповідачів позивачем не чинилось, вони добровільно виїхали з квартири. При цьому, факт реєстрації відповідачів створють перешкоди в користуванні квартирою, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідачів проводить позивач, разом з тим скористатись субсидією по оплаті комунальних послуг неможливо. Письмового договору найму житла між позивачем та відповідачами не укладено, відтак в досудовому порядку, зокрема, шляхом звернення до Відділу з питань реєстраці місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА в місті Києві, вирішити питання про зняття відповідачів з реєстрації не виявилось можливим. З огляду на вище викладене, позивач звернулась до суду з вказаним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.03.2024 матеріали позову передані на розгляд судді Мальцева Д.О. 15.03.2024 ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Києва Мальцева Д.О. позовну заяву залишено без руху та наданий строк позивачу для усунення недоліків. 01.04.2024 на адресу суду від позивача надійшла заява на виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 09.04.2024 ухвалою суду прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Справу призначено до розгляду. 20.05.2024 року через підсистему «Електронний суд» від представника позивача надійшло клопотання про витребування доказів та заява про виклик свідків. 22.05.2024 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Кива Мальцева Д.О. клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено та витребувано від Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА (01054, м. Київ, бул. Т.Шевченка, 26/4), довідку (інформацію) про склад сім`ї або зареєстрованих у квартирі за адресою [ADDRESS] . 22.05.2024 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Києва клопотання представника позивача про допит свідків задоволено та викликано в якості свідків [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] , [PERSON] , що зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] та [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тел. [NUMBER] для його допиту у судовому засіданні. 04.07.2024 року на виконання вимог ухвали суду від Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрація надійшла витребувана інформація. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12.08.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його в повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явились про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Крім того, у судовому засіданні, яке відбулось 16.10.2024 року було допитано в якості свідків [PERSON] та [PERSON] . Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). За таких обставин, з урахуванням положень ст.ст. 223, 280 ЦПК України, суд ухвалює проводити розгляд у заочному порядку за відсутності відповідача та третьої особи, на підставі наявних в справі доказів. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши подані документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] , зареєстрований та проживає у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У квартирі також зареєстровані донька - [PERSON] та онука - [PERSON] , що підтверджується витягом з Реєстру територіальної громади м.Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] , станом на 17.06.2024 року, а також Актом про непроживання від 20.02.2024 р. за підписом двох свідків. Позивач стверджує, що перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] вона відповідачам не чинять. Відповідачі вказаною квартирою не користуються, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в квартирі немає. Поважні обставини відсутності відповідачів за зареєстрованим місцем проживання - відсутні. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно зі ст. 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50). У справі «Прокопович проти росії» № 58255/00 встановлено, що тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла з невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Частинами 4 та 5 ст.9 Житлового кодексу України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських об`єднань. Відповідно до ст. 18 Житлового кодексу України управління житловим фондом здійснюється власником або уповноваженим ним органом у межах, визначених власником. Відповідно до ст. 52 Житлового кодексу України жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради, а у випадках, передбачених Кабінетом Міністрів України, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної ради про надання жилих приміщень для заселення. Згідно ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер це по суті правоустановчий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім`єю у жиле приміщення. Відповідно до ст. 61 Житлового кодексу України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст. 64 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Нормативне врегулювання справ зазначеної категорії передбачено нормами ст.71, 72 ЖК України та ст.405 ЦК України. Згідно зст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У відповідності до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 405 ЦК України регулюється право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (частина друга статті 405 ЦК України). Із змісту позову вбачається, що спірна квартира перебуває у комунальній власності і основним квартиронаймачем спірної квартири у відповідності до ордеру є [PERSON] . Норми ст.405 ЦК України, якою керується позивачка, застосовуються до членів сім`ї власника житла, тобто нерухоме майно має перебувати у приватній власності. Проте, позивачкою не надано суду жодних доказів, які б свідчили про те, що квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває у її власності, а тому нею не доведено факту порушення її особистих житлових прав. Крім того, всупереч вказаним нормам права, позивачем не було надано суду доказів на підтвердження його права користування житловим приміщенням, що знаходитьсяза адресою: [ADDRESS] , яке здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, укладеного в письмовій формі на підставі ордера, що є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення, оскільки з долученого до матеріалів справи ордеру не можливо встановити хто є наймачем вказаної квартири. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та дослідивши наявні докази, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі, оскільки заявлені вимоги з підстав, зазначених в позові, є необґрунтованими і безпідставними. При цьому, позивач не позбавлена права звертатися до суду із позовом відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, обравши інший спосіб захисту свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права та інтересу. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. Враховуючи наведене, на підставі,

Outcome: dismissed