Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 06.07.2017 року щодо нього як журналіста інтернет-видання «Щит і меч України», було відкрито кримінальне провадження № 12017110140001062 згідно ч.2 ст.345 КК України, а у листопаді 2017 обвинувальний акт було направлено до Фастівського міськрайонного суду для розгляду. Вказаний обвинувальний акт прокурором передано до суду з порушенням процесуальних строків досудового розслідування, визначених ст.219 КПК України, і без їх продовження у визначеному законом порядку, про що було доведено до відома суд під час проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 14.03.2018 (справа №1-кп/381/469-17), залишеною у силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.04.2018, обвинувальний акт було повернуто прокурору згідно ст.291 КПК України. У вересні 2018 йому було повторно вручено і направлено до Васильківського міськрайонного суду (справа № 1-кп 362/4826-18) обвинувальний акт у новій редакції, якого було протиправно складено та підписано слідчим 'Васильківського відділу поліції Волинцем B.C. за відсутності відповідних повноважень, які він втратив згідно ст.З ч.І п.5 КПК України і за відсутності відомостей-про їх відновлення Крім того, слідчим [PERSON] до обвинувального акту в новій редакції та до реєстру матеріалів досудового розслідування внесено низку відомостей, які не відповідають дійсності, що залишилося без уваги прокурора [PERSON] при погодженні такого обвинувального акту. Крім того, процесуальний прокурор [PERSON] кримінальним процесуальним кодексом України не наділений повноваженнями поза межами процесуальних строків визначати слідчого у кримінальному провадженні, надавати йому матеріали досудового розслідування та доручати такій особі складати обвинувальний акт і реєстр матеріалів досудового розслідування та підписувати такі документи. Вказане привело до незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності та багаторічного судового розгляду справи, що спричинилося до вчинення щодо нього постійного психічного впливу, призвело до нервового виснаження, викликаного постійним напруженням у зв`язку із очікуванням судового рішення, викликало розчарування в діяльності правоохоронних органів, суду, що створювало додаткове психічне напруження, викликане ігноруванням прокурором його прав. Зазначене призвело до порушення його нормальних життєвих зв`язків та вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя, пошук можливих способів захисту своїх порушених прав, інших негативних наслідків морального характеру, зниження репутації. Він був позбавлений можливостей в повній мірі у реалізації своїх звичок і бажань. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Прокурор Обухівської окружної прокуратури Київської області в судовому засіданні заперечувала щодо заявленого позову. Представник Київської обласної прокуратури надіслав до суду відзив, в задоволенні позову просив відмовити. Представник Державної казначейської служби України надіслав до суду відзив, в якому просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, 06.07.2017 року щодо [PERSON] як журналіста інтернет-видання «ЩИТ І МЕЧ України», було відкрито кримінальне провадження № 12017110140001062 згідно ч.2 ст.345 КК України. 07.07.2017 року повідомлено про підозру [PERSON] . 30.08.2017 року [PERSON] повідомлено про завершення досудового розслідування. 01.09.2017 року ухвалою слідчого судді Васильківського міськрайонного суду Київської області підозрюваному [PERSON] встановлено строк ознайомлення з матеріалами кримінального провадження до 12.00 год. 05.09.2017 року. 10.11.2017 року прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області затверджено обвинувальний акт відносно [PERSON] . 10.11.2017 року [PERSON] в присутності двох понятих відмовився від отримання копії обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування; 13.11.2017 року на підставі зібраних доказів органом досудового розслідування прокурор Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області затвердив та спрямував обвинувальний акт до Васильківського міськрайонного суду Київської області. 14.11.2017 року обвинувальний акт отримано Васильківським міськрайонним судом Київської області. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 14.03.2018 (справа №1- кп 381/469-17), залишеною у силі ухвалою Апеляційного суду Київської області від 25.04.2018, обвинувальний акт було повернуто прокурору згідно ст.291 КПК України. У вересні 2018 йому було повторно вручено і направлено до Васильківського міськрайонного суду (справа № 1-кп 362/4826-18) обвинувальний акт у новій редакції. 11.01.2022 року ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області задоволено клопотання захисника обвинуваченого [PERSON] та закрито кримінальне провадження №12017110140001062 відносно останнього, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, яка вступила в законну силу 14.06.2022. Васильківським відділом поліції ГУ НП в Київській області здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №12017110140001062, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України. Так, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорювання. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. До збитків віднесено: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини 1 статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За вимогами частин 6, 7 статті 1176 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною 3 статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" також передбачено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що відповідальність за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (зокрема органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування) при здійсненні ними своїх повноважень, настає незалежно від вини цього органу. Водночас для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, необхідною є наявність усіх інших елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка (рішення, дії чи бездіяльність) особи, що завдала шкоду; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками (збитки мають бути наслідком саме протиправної поведінки особи, що завдала шкоду, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого потерпілого або третіх осіб). Тобто відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім і невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають зазначеного прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (тобто при розгляді позовних вимог про стягнення з держави матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили розслідування у кримінальному провадженні щодо розшуку викраденого майна позивача, чим завдали позивачу майнову шкоду у вигляді вартості цього майна) звернули увагу те, що застосовуючи статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду в наведеній постанові зазначила, що за приписами статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана злочином, відшкодовується особою, яка її завдала, а не відповідачами (відповідними органами досудового розслідування). Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 56 Кримінального процесуального кодексу України протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Частина 1 статті 128 цього Кодексу передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Так, предметом доказування у даній справі є неправомірна бездіяльність посадових осіб органів прокуратури у Київській області при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, факт нанесення такою неправомірною бездіяльністю матеріальної шкоди позивачу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та бездіяльністю відповідача. Звертаючись з позовом у справі, позивач послався на бездіяльність органів прокуратури, тобто тривалого досудового розслідування та порушення процесуальних строків. В той же час, суд зауважує на те, що чинним КПК України передбачено механізми захисту прав учасника кримінального провадження, серед яких, є право на оскарження дій прокурора до суду. Так, відповідно до ст. 1 «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України\~"Про оперативно-розшукову діяльність",\~"Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю"\~та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Статтею 2 Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; закриття справи про адміністративне правопорушення. Відповідно до змісту\~ст. 23 ЦК України, п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, позивач стверджує, що судом встановлено факт незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, однак це твердження не відповідає дійсності, рішення щодо незаконності дій органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури, не приймались, зокрема це не встановлено ухвалою суду від 11.01.2022 щодо закриття кримінального провадження, на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України При цьому слід врахувати, що закриття кримінального провадження судом було з нереабілітуючої підстави, а у зв`язку із тим, що у день спрямування обвинувального акту до суду - 13.11.2017, минув строк досудового розслідування, визначений ст. 219 КПК України. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно з статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, суду також не надано. При вирішенні заявленого позову суд першої інстанції на підставі належних норм матеріального права обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди. Тоді як характер спору та обставини, ним зумовлені, виключають підстави застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України. Як вже зазначалось вище, із матеріалів справи вбачається, що позивач пов`язує підстави позову про відшкодування моральної шкоди із тривалим та неефективним досудового розслідування кримінального провадження, в межах якого його визнано потерпілим. Суд враховує, що з огляду на позицію Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. При цьому, лише незгода позивача з діями (бездіяльністю) слідчого, прокурора не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Разом з тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Відтак, і вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду не звільняє позивача від обов`язку довести належними та допустимими доказами неправомірність бездіяльності органу досудового розслідування, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними. Однак, ухвалою Васильківського міськрайоннного суду Київської області від 11 січня 2022 року, кримінальне провадження 12017110140001062 згідно ч.2 ст.345 КК України відносно [PERSON] закрито у відповідності до вимог ст. 284 КПК України. При цьому, суд зауважує, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів щодо завдання йому моральної шкоди саме бездіяльністю органів слідства та прокуратури і довготривалим досудовим розслідуванням, а тому не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем належним чином не обґрунтовано та не доведено його вимоги, в зв`язку з чим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed