Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги мотивував тим, що 11 серпня 2023 року патрульний поліцейський Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Пушенко В.О. склав щодо нього протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 338487 за ч. 1 ст. 130 КУпАП, за те що він керував транспортним засобом, нібито, в стані алкогольного сп`яніння. Відповідно до протоколу [PERSON] , 11 серпня 2023, о 23 год. 50 хв. за адресою: м. Київ, бул. Вацлава Гавела, 91, керував автомобілем марки «Subaru Legacy», державний реєстраційний номер [NUMBER] в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводили на місці зупинки транспортного засобу за допомогою Drager. Результат 0,42 проміле, чим порушив вимоги п. 2.9 а ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Разом з тим, з відеозапису, наданого інспектором, встановлено, що даних, які б зафіксували факт керування [PERSON] автомобілем на момент зупинки автомобіля чи під час руху автомобіля на даному відео немає, що підтверджене іншими матеріалами справи. Його доводи стосовно того, що він не керував автомобілем, інспектором прийняті до уваги не були. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 22 січня 2024 року. У зв`язку з цим, йому було завдано моральну шкоду. Моральна шкода виразилась в стражданнях, перенесених ним через термін незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, а саме 4,6 місяців, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків. Він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, відсував себе приниженим та морально подавленим. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути на його користь 30 246,00 гривень на відшкодування моральної шкоди. 02.02.2024 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 05.02.2024 року позовні вимоги [PERSON] до Департаменту патрульної поліції, Державної казначейської служби України, про відшкодування моральної шкоди - залишено без руху. 23.02.2024 року від позивача надійшло клопотання про усунення недоліків позовної заяви на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 26.02.2024 року відкрито спрощене провадження без виклику учасників справи. Позивачу судом було надіслано копію ухвали суду від 26.02.2024 року. Відповідачам судом було надіслано копію ухвали суду від 26.02.2024 року та копію позовної заяви із додатками. Як вбачається із матеріалів справи відповідачами копію ухвали суду від 26.02.2024 року та копію позовної заяви із додатками було отримано, що підтверджується відміткою на супровідному листі про направлення вказаних документів та повідомленням про вручення поштового відправлення. 01.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача Департаменту патурльної поліції надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує, що в задоволенні позову слід відмовити, оскільки постановою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/19914/23 не було визначено, що складання на позивача протоколу та можливого його притягнення до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого відповідною нормою КУпАП було здійснено шляхом вчинення неправомірних дій інспектора,. під час здійснення ним службових обов`язків, тобто не встановлено будь-яких порушень інспекторів під час притягнення до адміністративної відповідальності. Тому жодних протиправних дій інспекторів вчинено не було, що спростовує і сам факт заподіяння позивачу будь-якої шкоди внаслідок його дій. 19.04.2024 року на адресу суду від представника відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказує, що належним відповідачем у справі є держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган державної влади (дії якого призвели до завдання позивачу шкоди), а саме - Департамент патрульної поліції. Звернуло увагу суду на те, що Державне Казначейство, яке залучене до справи як співвідповідач, згідно з і своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не має фактичних даних, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. А тому, Державне Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдавало. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11 серпня 2023 року патрульний поліцейський Управління патрульної поліції в м. Києві Департаменту патрульної поліції Пушенко В.О. склав щодо позивача протокол про адміністративне правопорушення серії ААБ № 338487 за порушення Правил дорожнього руху, відповідальність за що передбачена ч. 1 ст. 130 КпАП України. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. Постанова набрала законної сили 22 січня 2024 року. З позову вбачається, що відповідно до протоколу [PERSON] , 11 серпня 2023, о 23 год. 50 хв. за адресою: м. Київ, бул. Вацлава Гавела, 91, керував автомобілем марки «Subaru Legacy», державний реєстраційний номер [NUMBER] в стані алкогольного сп`яніння. Огляд на стан алкогольного сп`яніння проводили на місці зупинки транспортного засобу за допомогою Drager. Результат 0,42 проміле, чим порушив вимоги п. 2.9 а ПДР, за що відповідальність передбачена ч. 1 ст. 130 КУпАП. Разом з тим, з відеозапису, наданого інспектором, встановлено, що даних, які б зафіксували факт керування [PERSON] автомобілем на момент зупинки автомобіля чи під час руху автомобіля на даному відео немає, що підтверджене іншими матеріалами справи. Його доводи стосовно того, що він не керував автомобілем, інспектором прийняті до уваги не були. Позивач зазначає про те, що моральна шкода виразилась в стражданнях, перенесених ним через термін незаконного притягнення до адміністративної відповідальності, а саме 4,6 місяців, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків. Він був змушений докладати додаткових зусиль для відновлення своїх прав, відсував себе приниженим та морально подавленим. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Статтями 2, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку, зокрема, закриття справи про адміністративне правопорушення. На підставі п. 2 ч. 1 ст. 1 вказаного Закону в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, може свідчити про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Аналогічні правові висновки викладені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18), від 22 липня 2020 року у справі № 303/7352/18 (провадження № 61-20524св19) та від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20 (провадження № 61-922св21). У постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження № 61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 289/2110/21. Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 19 грудня 2023 року закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КпАП України у зв`язку з відсутністю в його діях події та складу адміністративного правопорушення. З цієї постанови встановлено, що з DVD диску, наданого суду не вбачається факт керування [PERSON] автомобілем. На двох файлах, наданих суду, зафіксована процедура огляду [PERSON] на стан алкогольного сп`яніння та оголошення [PERSON] працівником поліції протоколу. При цьому [PERSON] заявив, що він не керував автомобілем, заперечував проти формулювання суті протоколу. У протоколі не зазначено поліцейським не зазначено жодної ознаки алкогольного сп`яніння. Отже, поліцейськими було порушено порядок проведення огляду на стан алкогольного сп`яніння. Таким чином, судом встановлено, що при розгляді справи докази того, що [PERSON] дійсно керував транспортним засобом відсутні, отже в діях відсутній склад правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України та провадження у справі підлягає закриттю. З огляду на наведене, у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення у позивача виникло право на відшкодування моральної шкоди, відповідно до статей 1173, 1174 ЦК України, у зв`язку з незаконністю дій посадових осіб, які ініціювали та здійснювали зазначене провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Відповідно до пункту 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Відтак, при визначенні розміру компенсації моральної шкоди, суд виходить із загальних засад розумності, справедливості, пропорційності та враховує тривалість судового розгляду адміністративної справи з оскарження постанови про накладення адміністративного стягнення, необхідність зміни нормального життєвого стану, докладання додаткових зусиль, витрачання часу і коштів для доведеності своєї невинуватості, а тому вважає, що на користь позивача слід стягнути моральну шкоду у розмірі 2 000 грн. Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. При вирішенні порядку відшкодування шкоди, суд враховує, що моральна шкода у визначеному розмірі 2 000 грн. повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Водночас, з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не ДКСУ чи її територіальний орган. Порядок виконання судових рішень про стягнення коштів з державного органу визначений Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» від 5 червня 2012 року №901-VI, яким встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Вказаний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, у постановах Верховного Суду: від 24 березня 2020 року в справі № 818/607/17, від 12 серпня 2020 року в справі № 761/7165/17. У силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Відповідно до ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 2 000 грн. компенсації моральної шкоди.

Outcome: partial