Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

У серпні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поділ спільного сумісного майна подружжя та просить визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири загальною площею - 49,7 кв.м. та житловою - 27,9 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] , яка являється спільним майном подружжя, [PERSON] та [PERSON] . Позивач мотивує свої вимоги тим, що сторони з 18.12.2014 року перебувають у шлюбі. За час спільного проживання в шлюбі ними придбано квартиру, спірне майно зареєстроване на чоловіка - відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги визнав, пояснивши, що позивач обізнана про те що квартира придбана за кошти, що не являлися спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач у момент придбання квартири не вжив належних заходів та наразі не має можливості довести суду належними та допустимими доказами набуття права власності на квартиру за кошти, які належали йому на праві особистої приватної власності, у зв`язку з чим визнає позовні вимоги. Також просив стягнути з відповідача 50% судового збору, інші 50% повернути позивачеві з державного бюджету. Відповідно до положень ч.ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідач визнав, пред`явлений позов і визнання позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. [PERSON] , перебуває у шлюбі з відповідачем, [PERSON] , з 18.12.2014 року, на що вказує свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 18.12.2014 року. Під час шлюбу відповідач, [PERSON] , відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 02.11.2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №3641, став власником нерухомого майна, а саме квартири загальною площею - 49,7 кв.м. та житловою - 27,9 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] , на що також вказує витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності №282391698 від 02.11.2021 року. Статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України\~закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений\~статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у\~статті 317 ЦК України. Згідно з нормою\~статті 319 цього Кодексу\~власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved