Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

27.07.2023 представник позивачки [PERSON] адвокат Білик Романна Олегівна, звернулася з позовом до Кам`янка-Бузької міської ради про визнання за позивачкою права власності на житловий будинок. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15 травня 1982 року між позивачем по справі та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований виконавчим комітетом Прибужанівської сільської ради Кам`янка-Бузького району Львівської області. У даному шлюбі народився син [PERSON] . [INFO] , який на даний час є повнолітнім. Під час перебування у шлюбі 11.01.1983 позивачкою було придбано житловий будинок [ADDRESS] . Позивачка стверджує, що даний житловий будинок не є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки куплені нею за власні заощадження, оскільки спільних коштів, яких би вистачило на купівлю будинку вона з [PERSON] не мали, так як останній офіційного працевлаштування не мав. 11.11.2018, чоловік позивачки помер, отже будинок не є власністю покійного [PERSON] та не є спадковим майном. Отже [PERSON] звертається до суду і просить визнати за нею право власності на житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами. Ухвалою суду від 22.07.2024 відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. В судове засідання позивачка не з`явилася, про розгляд справи була повідомлена належним чином, однак, представниця позивачки подала заяву відповідно до якої, просила позов задовольнити повністю та здійснювати розгляд справи у їх відсутності на підставі наданих доказів. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак через канцелярію суду подав заяву про розгляд без їх участі, проти задоволення даної позовної заяви за наявності правових підстав не заперечують. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини, а також відповідні правовідносини. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 15.05.1982, про що зроблений відповідний актовий запис № 6, що підтверджується повторно виданим свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 15.05.2019 Кам`янка-Бузьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Львівській області. Судом встановлено, що позивачка за свої особисті кошти придбала житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , шляхом укладання договору купівлі - продажу, який було укладено 11 січня 1983 року, між позивачем по справі [PERSON] , та [PERSON] , а отже [PERSON] прийняла у власність вказаний житловий будинок та сплатила за неї свої особисті кошти, вказаний договір посвідчено секретарем виконкому Прибужанівської сільської ради народних депутатів Кам`янка-Бузького району, за реєстровим номером 1. Відповідно до довідки №171 від 08.06.2021 виданої Кам`янка-Бузькою міською радою встановлено, що на основі рішення виконавчого комітету Прибужанівської сільської ради №60 від 18.12.1989 вулицю Язеницька перейменовано на вулицю Радехівська. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.11.2018, виданого Кам`янка-Бузької міської ради Львівської області, вбачається, що [PERSON] помер [INFO] помер, про що зроблений відповідний актовий запис №11. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція викладена в постанові Пленуму Верховного суду України по справі № 6-846цс16 від 12 жовтня 2016 року. Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». За нормою п.3 ч.1 ст.57 СК України позивач має довести, що майно було набуте ним за кошти, які належали йому особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 3 частини першої статті 57 СК України та вказано, що «у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю». Відповідно до роз`яснень наданих у п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст.60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 522/19610/15-ц (провадження 61-35779ск18). Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі №6-1568цс16). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За нормами ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з нормами ч.2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу ч.6ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З наведених вище доказів вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , хоча й була придбана під час шлюбу, але за особисті кошти позивача, які вона накопичувала. Тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача у повному обсязі та визнати за нею право власності на житловий будинок.

Outcome: approved