Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 22.05.2024 представник позивача, адвокат Ступак Я.О., яка діє в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю, в якій просить визнати особистою приватною власністю позивача: 1/2 частину житлового будинку загальною площею 115 кв.м., житловою площею 72 кв.м. за адресою: [ADDRESS] та просить визнати особистою приватною власністю 1 частку земельної ділянки загальною площею 0,0894 га за адресою: [ADDRESS] . Представник вказує, що 24.01.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. В період шлюбу, а саме 17.06.2011 року позивачем [PERSON] було укладено Спадковий договір зі своєю бабусею [PERSON] , щодо 1/2 частини будинку та земельної ділянки, які належали останній на праві власності. Так, відповідно до Спадкового договору від 17 червня 2011 предметом договору є: НАБУВАЧ зобов?язується виконувати передбачені в цьому договорі розпорядження ВІДЧУЖУВАЧА, і в разі його смерті набуває право власності на належне ВІДЧУЖУВАЧУ майно, а саме: 1/2 частку житлового будинку за номером [ADDRESS] , загальною площею всього будинку 115,0 кв.м., житловою площею, яка відчужується за цим договором становить 36,8 кв.м., з господарчими спорудами: Б-гараж (шл/бл), В-літня кухня (цегла), Г-душ (дошки), Д-сарай (цегла), Е-вбиральня (цегла), Ж-сарай (цегла), 3-сарай (дошки), И-теплиця (шл/бл), і-водоколонка, II- замощення, III-замощення, IV-водоколонка, 2-паркан, 1-брама, 5-паркан, 4-паркан, 7-ворота та земельної ділянки площею 0,0894 гектарів, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до пункту 5.5. вказаного спадкового договору зазначено: «Набувач перебуває в шлюбі і укладає спадковий договір за згодою свого чоловіка [PERSON] ». Відповідно до Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12 грудня 2017, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Розподіл майна між [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу не здійснювався, оскільки за період шлюбу останніми спільно нічого придбано не було. [INFO] бабуся позивача - [PERSON] померла, у зв?язку з чим відповідно до умов Спадкового договору від 17.06.2011 року, приватним нотаріусом Каліушко О.Є. Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області як державним реєстратором 29.03.2019 року зареєстровано за [PERSON] право приватної спільної часткової власності на 1/2 житлового будинку загальною площею 115, житлова площа 72 за адресою: [ADDRESS] та право приватної власності на 1 частку земельної ділянки кадастровий номер 121000000:07:470:0008 площею 0,0894 га. за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, право власності на вищевказані об?єкти нерухомості у Позивачки виникло з 29 березня 2019 року, тобто після розірвання шлюбу з Відповідачем. Зазначає, що за вищевказаною адресою відповідач ніколи не проживав та ніякого відношення до вказаних об?єктів нерухомості не має. На сьогоднішній день, позивач [PERSON] має намір реалізувати своє право щодо розпорядження відповідним майном, шляхом продажу 1/2 частини будинку та земельної ділянки. Однак, не дивлячись на вищевказане, відповідач створює перешкоди розпорядженні вказаним майном, шляхом звернення до позивач із вимогою сплатити йому частину коштів за продаж вказаного будинку та земельної ділянки в розмірі 4000 доларів США, оскільки він вважає, що вказані об?єкти нерухомості є власністю подружжя, так як спадковий договір був укладений за його згодою як чоловіка, і вони на той час перебували у зареєстрованому шлюбі. Враховуючи те, що станом на 28.03.2024 року у позивача була домовленість зі сторонньою особою щодо оформлення договору купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, остання 28.03.2024 звернулась до приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Каліушко О.Є. з проханням оформити відповідний договір купівлі-продажу, надавши при цьому усі необхідні документи. Однак, приватним нотаріусом було відмовлено в усній формі щодо оформлення договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, посилаючись на те, що для цього необхідна письмова згода колишнього чоловіка позивача - [PERSON] , так як він зазначений у спадковому договорі. Вказані обставини позбавляють позивача [PERSON] можливості вільно розпоряджатись особистою приватною власністю та реалізовувати свої права щодо відповідних об?єктів нерухомості, що є підставою для звернення із відповідним позовом до суду. Заяви, клопотання учасників справи. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засіданн не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву в якій позовні вимоги підтримує в поному обсязі, позов просила задовольнити та проводити розгляд справи за їх з позивачем відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, 18.06.2024 на адресу суду надіслав заяву в якій вказував, що з 2017 року не має з позивачем будь-яких правовідносин та просив застосувати позовну давність, відмовити в задоволенні позову та в заяві від 28.06.2024 просив проводити розгляд справи за його відсутності. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30.05.2024 позовну заяву прийнято до розгляду та призначено підготовче засідання на 11-30 год. 02.07.2024, за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.07.2024 у справі закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті на 10-00 год. 23.08.2024. Інші процесуальні дії (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не застосовувались. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що шлюб між Гомжиною (після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований 24 січня 2009 року Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 35 (а.с. 12). Відповідно до рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.12.2017, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13-14). Згідно спадкового договору від 17.06.2011 зареєстрованого в реєстрі №891 та посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, [PERSON] , а саме пункту 1.1, набувач [PERSON] зобов`язується виконувати перебачені договором розпорядження відчужувача [PERSON] , і в разі її смерті набуває право власності на належне відчужувану майно, а саме: частку житлового будинку за номером 4 та земельної ділянки площею 0,0894 га., що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3 сторонами погоджено, що після смерті відчужувача нотаріусу набувачем повертається правовстановлюючий документ на предмет договору, на якому робиться відмітка права власності за спадковим договором до набувача. Згідно п. 4.1 право власності на вказану частку житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки переходить до набувача в разі виконання ним умов цього договору та після смерті відчужувача. Згідно пункту 5.5 набувач перебуває в шлюбі і укладає спадковий договір за згодою свого чоловіка [PERSON] (а.с. 15-16). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.01.2019 (а.с. 22). Як вбачається, частка житлового будинку, загальною площею 115 кв.м, житловою площею 72 кв.м, за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий номер 121000000:07:470:0008, площею 0,0894 га., за адресою: [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №161615669 від 29.03.2019 та витягом №161624205 від 29.03.2019 (а.с. 25,26). Згідно звіту про оцінку майна, ТОВ «БЮРО ОЦІНКИ СТАРЛАЙН», від 12.03.2024, частка житлового будинку, загальною площею 115 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий номер 121000000:07:470:0008, площею 0,0894 га., за адресою: [ADDRESS] , за ринковою вартістю об`єкта нерухомості заг. пл. 58,2 кв.м. станом на 25.04.2024 становить 70400 грн. та 13039,30 грн. (а.с. 30-51). \~ \~ \~ \~Судом не було відхилено жодного доказу наданого позивачем. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, суд вважає необхідним позов задовольнити. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта\~статті 263 ЦПК України). Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (стаття 392 ЦК\~України). У пунктах 106-107 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що «відповідно до\~статті 392 ЦК\~України\~особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування\~статті 392 ЦК України\~є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права». Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта\~статті 368 ЦК України). Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таку ж норму містить\~стаття 368 ЦК України. Згідно зі\~статтею 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом встановлено, що 17.06.2011 було зареєстровано в реєстрі №891 та посвідчено приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Каліушко О.Є. спадковий договір, між [PERSON] , та [PERSON] . Згідно пункту 5.5 набувач перебуває в шлюбі і укладає спадковий договір за згодою свого чоловіка [PERSON] (а.с. 15-16). У частині третій\~статті 61 СК України\~передбачено, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя\~статті 65 СК України). Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків. За допомогою такого універсального регулятора приватних відносин як договір його сторони можуть регулювати, зокрема, вчинення між сторонами односторонніх правочинів, підстави для односторонньої відмови і коли ці правочини породжують відповідні правові наслідки щодо розірвання договору (див. подібний висновок в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17 (провадження № 61-1178св20)). Для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19 (провадження № 61-4745св21)). Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя\~статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш поширеним юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини,\~згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном,\~одностороння відмова від договору. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Залежно від сприйняття волі сторони одностороннього правочину такі правочини поділяються на: суто односторонні - не адресовані нікому та без потреби в прийнятті їх іншою (іншими) особою. До них, зокрема, належить відмова від права власності, відмова від спадщини, прийняття спадщини; такі, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, до яких можливо віднести, зокрема, оголошення конкурсу, публічну обіцянку винагороди, відмову від спадщини на користь іншої особи, видачу довіреності, видачу векселя, розміщення цінних паперів, односторонню відмову від договору,\~згода іншого співвласника на розпорядження спільним майном\~(див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18 (провадження № 61-13518св21)). Згода - одностороннє волевиявлення суб`єкта права. Вчинення згоди - односторонній правочин, оскільки особа тим самим реалізує своє право та робить це можливим для інших осіб здійснити своє право.\~Згода може бути: (а) передумовою для встановлення правовідносин між особою, яка надала цю згоду, та адресатом згоди або між останнім та іншими особами;\~(б) юридичним фактом у вже існуючих правовідносинах, що дозволяє або обумовлює ті чи інші етапи їх існування; (в) дією, спрямованою на припинення правовідносин. Наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20)). Касаційний суд неодноразово звертав увагу на те, що по своїй сутності згода є одностороннім правочином (див., наприклад, постанови Верховного Суду від: 23 червня 2021 року у справі № 537/3100/17; 10 листопада 2021 року в справі № 756/2312/18; 24 листопада 2021 року в справі № 357/15284/18; 26 січня 2022 року в справі № 754/5554/16-ц; 06 липня 2022 року в справі № 303/2983/19). Момент припинення шлюбу у разі його розірвання визначений у\~статті 114 СК України, згідно з якою у разі розірвання шлюбу державним органом реєстрації актів цивільного стану шлюб припиняється у день реєстрації розірвання шлюбу.\~У разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. У\~статті 115 СК України\~(у редакції чинній на момент набрання законної сили рішення про розірвання шлюбу) було передбачено, що розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, має бути зареєстроване в державному органі реєстрації актів цивільного стану, за заявою колишньої дружини або чоловіка. В постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23) зроблено висновок, що «вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду. Сприйняття волевиявлення іншого з подружжя на розпорядження спільним майном відбувається шляхом відображення такої згоди у відповідному договорі. У такому випадку регулюючий ефект договору поширюється як на сторони договору, так і на іншого з подружжя (співвласника), який надав згоду на розпорядження спільним майном. Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору. Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності. Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності. Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя. Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя. У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність». Так, із спадкового договору від 17.06.2011 зареєстрованого в реєстрі №891 та посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу, Каліушко О.Є., вбачається, що сторони погодили умови договору, а саме згідно пункту 1.1, набувач [PERSON] зобов`язується виконувати перебачені договором розпорядження відчужувача [PERSON] , і в разі її смерті набуває право власності на належне відчужувану майно, а саме: частку житлового будинку за номером 4 та земельної ділянки площею 0,0894 га., що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.3 сторонами погоджено, що після смерті відчужувача нотаріусу набувачем повертається правовстановлюючий документ на предмет договору, на чкому робиться відмітка права власності за спадковим договором до набувача. Згідно п. 4.1 право власності на вказану частку житлового будинку з господарчими спорудами та земельної ділянки переходить до набувача в разі виконання ним умов цього договору та після смерті відчужувача (а.с. 15-16). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 08.01.2019 (а.с. 22). Відповідно до\~статті 1302 ЦК України\~за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Згідно з пунктами 3, 5 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, а також земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених\~Земельним кодексом України. Отже, норми статей\~57,\~60 СК України\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Системний аналіз наведених норм матеріального права свідчить про існування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Водночас законодавство передбачає можливість спростування поширення правового режиму спільного сумісного майна одним із подружжя, що є процесуальним обов`язком особи, яка з нею не погоджується. Тягар доказування обставин для спростування презумпції покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка закріплені устатті 57 СК України. Відповідно до ч.1 ст. 57СК\~України особистою приватноювласністю дружини,чоловіка є: 1)майно,набуте нею,ним до шлюбу; 2)майно, набуте нею, ним за час шлюбу,але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. В даному випадку слід звернути увагу, що договором передбачалась умова набуття права власності. Як вбачається,\~спірну \~частку житлового\~будинку,\~загальною площею\~115\~кв.м,\~житловою площею\~72\~кв.м,\~за адресою:\~ [ADDRESS] \~та земельну\~ділянку,\~кадастровий номер\~121000000:07:470:0008,\~площею 0,0894\~га.,\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~позивач [PERSON] \~отримала у\~власність 29.03.2019,\~що підтверджується\~витягом з\~Державного реєстру\~речових прав\~на нерухоме\~майно №161615669\~від 29.03.2019\~та витягом\~№161624205\~від 29.03.2019\~(а.с.\~25,26),\~тобто на час набуття права власності на спадкове майно шлюб між сторонами вже був розірваний. Крім того, за договором саме на позивача було покладено перелік зобов`язань, які вона повинна виконувати з метою отримання у власність домоволодіння з земельною ділянкою. Відповідачем не було надано до суду доказів щодо спільного виконання зобов`язань передбачених п.п. 2.1., 2.2. Договору, а сам факт укладення договору зі згоди відповідача в даному випадку не свідчить про те, що майно набуте за цим договором є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що право власності на спірний будинок та земельну ділянку було набуто [PERSON] 29.03.2019 після розірвання шлюбу з [PERSON] , суд приходить до висновку, що існують правові підстави для задоволення позову та визнання особистою приватною власністю позивача частки житлового будинку, загальною площею 115 кв.м, житловою площею 36,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] та частки земельної ділянки, кадастровий номер 121000000:07:470:0008, площею 0,0894 га., за адресою: [ADDRESS] . Щодо заяви відповідача про застосування до даних правовідносин загальних строків позовної давності, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2\~ст. 20 СК України\~до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті\~72, частиною другою статті\~129, частиною третьою статті\~138, частиною третьою статті\~139\~цього\~Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до\~Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Частиною 2\~ст. 72 СК України\~до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Згідно ч. 4\~ст. 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності слід виходити нез часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі, до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Обов`язок доведення часу, з якого особі стало відомо про порушення її права, покладається на позивача. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень Цивільного кодексу України. Відповідно до п. 15 вказаної Постанови, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішення законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Так, зважаючи на викладене, суд ввважає, що [PERSON] не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, тому підстави для задоволення заяви відповідача про застосування строку позовної давності відсутні. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує питання розподілу судових витрат між сторонами. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2422,40 грн., який сплачений позивачем при подачі позову до суду. На підставі ст.ст. 57, 60, 61 СК України, 392, 1302 ЦК України,

Outcome: approved