Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

26 липня 2024 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла вище вказана позовна заява. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона на даний час проживає у Волинській області, м. Ковель, взята на облік як внутрішньо переміщена особа. До переміщення позивач проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . У вказаній квартирі позивач безперервно проживала з 18.10.1986 року разом зі своєю сім?єю. Підставою проживання був договір найму житлового приміщення в будинках місцевих Рад народних депутатів, укладений 18.10.1896 року між позивачем і житлово-експлуатаційною організацією. З моменту вселення позивач сумлінно відкрито володіла квартирою і здійснювала за нею догляд. Про догляд і утримання квартири свідчать укладення позивачем ряду договорів на утримання даної квартири, які долучені до позовної заяви. Позивач зазначила, що не здійснила приватизацію вказаної квартири, з огляду на що остання не набула права власності на неї. Проте остання продовжувала відкрито володіти квартирою. Після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації проти України позивач змушена була залишити вищевказану квартиру та переїхати у Волинську область для проживання . На даний час м. Авдіївка Донецької області перебуває в окупації військами РФ. В результаті бойових дій з російськими військами місто було майже повністю зруйноване. Позивачу відомо, що і її квартира зазнала пошкоджень. Через відсутність реєстрації права власності на квартиру позивач позбавлена можливості отримати компенсацію за знищене чи пошкоджене житло, оскільки в неї відсутні правовстановлюючі документи на квартиру. В той же час під час воєнного стану та протягом 3 місяців після його припинення (скасування) приватизація державного і комунального майна на територіях активних бойових дій не проводитиметься. Позивач вказала, що оскільки вона більше як 35 років добросовісно і відкрито володіла квартирою згідно ст. 344 Цивільного кодексу України, то вона набула право власності на неї. Враховуючи наведе позивач звернулась до суду з позовом до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання за нею права власності за набувальною давністю на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.07.2024, справу № 202/9389/23 розподілено судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Дребот І.Я. Ухвалою суду від 30.07.2024 року позовну заяву [PERSON] до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою суду від 19.08.2024 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на квартиру.\~Розгляд справи ухвалено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено\~на 19.09.2024 року. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19.09.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу за позовом [PERSON] до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області про визнання права власності на квартиру до судового розгляду по суті у судовому засіданні в приміщенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська 10.10.2024 року. В судовому засіданні 10.10.2024 представник позивача та позивач позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Просили позов задоволити. \~ \~ \~ \~Представник відповідача 10.10.2024 в судове засідання не з`явився, однак направив на адресу суду через електронний кабінет заяву, в якій зокрема зазначив, що спірна квартира перебуває в комунальній власності Авдіївської міської територіальної громади. Сама позивач ствердила, що користується оспорюваною квартирою на підставі договору найму, а не володіє цією квартирою. Крім того, позивач громадянка [PERSON] не зверталась до Авдіївської міської військової адміністрації Покровського району Донецької області у порядку, встановленому чинним законодавством з питання приватизації житла. Також в заяві зазначено, що через збройну агресію російської федерації на території України Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 введено правовий режим воєнного стану. У зв`язку з цим Указом Президента України від 30.03.2022 року № 188/2022 на території Авдіївської міської територіальної громади створено Авдіївську міську військову адміністрацію Покровського району Донецької області. Відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» військові адміністрації населених пунктів створюються для забезпечення дії Конституції та законів України, забезпечення разом із військовим командуванням запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, оборони, цивільного захисту, громадської безпеки і порядку, захисту критичної інфраструктури, охорони прав, свобод і законних інтересів громадян. Однак чинним законодавством України військові адміністрації населених пунктів не наділені повноваженнями стосовно відчуження об`єктів права комунальної власності. Враховуючи вищенаведене, представник відповідача зазначив, що покладається на розсуд суду щодо можливості задоволення позовних вимог. Заслухавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. \~ \~ \~ \~В матеріалах\~справи наявна копія договору найму жилого приміщення в будинках місцевих рад народних депутатів державних підприємств і установ, кооперативних і громадських організацій Української ССР від 18 жовтня 1986 року укладеного між Житлово-експлуатаційною організацією (надалі ЖЕК) в особі її начальника та громадянкою [PERSON] , як наймач. Згідно пункту 1 даного договору, ЖЕК здає наймачу в користування житлове приміщення, окрему квартиру з двох житлових кімнат площею 27, 4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~В пункті 2 договору вказано, що ЖЕК здає а наймач приймає в користування зазначене в пункті 1 приміщення в стані та з обладнанням згідно акту прийому-передачі. Пунктом 8 договору зокрема зазначено, що цей договір укладається на час проживання, в двох екземплярах з яких один знаходиться в ЖЕКУ, а другий у наймача. До договору долучається акт прийому передачі майна, переданого в користування наймачу. Актом прийому-передачі квартири від 18.10.1986 укладеного між уповноваженою особою в особі начальника ЖЕКу та наймачем [PERSON] підтверджено факт передачі квартири за адресою: [ADDRESS] наймачу. Окрім того, до матеріалів справи позивачем долучено: типовий договір про надання послуг з газопостачання від 24.02.2002 року; договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 08.04.2009 року; договір про надання послуг з вивезення побутових відходів від 12.03.2012 року; договір про надання послуг з централізованого опалення, та постачання гарячої води від 12.03.2012 року; договір про користування електричною енергією від 06.03.2014 року, які підтверджують, що позивач користувалась житлово-комунальними послугами у спірній квартирі та сплачувала за них кошти. У зв`язку із ти, що на думку позивача, вона більше як 35 років добросовісно і відкрито володіла квартирою згідно ст. 344 ЦК України, у останньої виникло право власності на неї за набувальною давністю. При постановленні рішення суд виходив з наступного. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За вимог ч. 3 ст. 397 Цивільного кодексу України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно з положеннями частин першої та четвертої статті 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 Цивільного кодексу України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Проте не будь-який об`єкт може бути предметом такого набуття права власності. Право власності за набувальною давністю можна набути виключно на майно, не вилучене із цивільного обороту, тобто об`єкт володіння має бути законним. Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен не мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник. Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 Цивільного кодексу України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 Цивільного кодексу України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі. Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років. Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За матеріалами справи судом встановлено, що спірна квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі договору найму від 18.10.1986 року за відповідним актом прийому-передачі на підставі ордеру № 44 перебуває у користуванні наймача [PERSON] . Відтак, на час користування квартирою [PERSON] , спірна квартира перебуває у комунальній власності Авдіівської міської територіальної громади. В аналогічних правовідносинах Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 14 травня 2019 року по справі № 910/17274/17 дійшла висновку про те, що не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За матеріалами\~справи судом\~встановлено,\~що позивач\~не надав\~належних,\~допустимих,\~достовірних та\~достатніх доказів\~на підтвердження\~наявності правових\~підстав щодо\~володіння спірним\~нерухомим майном\~відповідно до\~ст.\~344\~Цивільного кодексу\~України. За викладених обставин, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, враховуючи зазначене вище про умови набуття права власності за набувальною давністю, оскільки за матеріалами справи було встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] фактично протягом всього часу спірних правовідносин перебуває у комунальній власності Авдіївської міської територіальної громади та не вибувала з неї, при цьому позивач є наймачем вказаної квартири, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (№ 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України2 (№ 63566/00; пункт 23) та 2Серявін та інші проти України» (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) заява № 18390/91; пункт 29). У статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У частині першій статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed