Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовом, де просить надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон доньки [PERSON] , [INFO] , а саме до країн, що межують з територією України - Болгарії, Угорщини, Словаччини, Румунії та Польщі, а також країн Хорватії, Єгипту, Туреччини, Іспанії, та інших для оздоровлення без дозволу (без згоди) та супроводу батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у період з 28 липня 2012 року по 27 березня 2017 року перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 року шлюб між ними розірвано. Пзивачка зазначає, що від шлюбу мають спільну малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Окрім того, вказує, що з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання їх спільної доньки [PERSON] . Відповідно до розрахунку заборгованості № 27139 від 28 березня 2024 року, станом на 19 березня 2024 року борг зі сплати аліментів складає 6825,45 грн. Також, [PERSON] зазначає, що їх спільна донька проживає з нею, перебуває на її утриманні, так як батько сплачує аліменти не в повному обсязі, не піклується про фізичний, духовний та моральний розвиток доньки, не створює необхідні умови для всебічного розвитку дитини. Крім цього, зауважує, що відповідач безпідставно чинить перешкоди у здійсненні нею заходів, які спрямовані на покращення здоров`я дітей, їхній фізичний, духовний та моральний розвиток. Зокрема відповідач відмовляється надати у передбаченому законом порядку дозвіл на виїзд доньки за кордон для відпочинку та оздоровлення. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньки, виїхати за кордон з метою її оздоровлення. Не заважаючи на це, її чоловік безпідставно не надає згоди на виїзд дітей за кордон. При цьому жодних вагомих аргументів, які б пояснювали та обґрунтовували його відмову він не наводить. Позивач вважає, що така позиція її чоловіка шкодить інтересам дитини та не сприяє всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дитини на повний та гармонійний розвиток особистості та вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. В своєму позові позивачка просить суд надати їй дозвіл на тимчасове багаторазове вивезення за кордон, що межують територією України, а саме: до Болгарії, Угорщини, Словаччини, Румунії та Польщі, а також країн Хорватії, Єгипту, Туреччини, Іспанії, та інших для оздоровлення без дозволу (без згоди) та супроводу батька, терміном з дати набрання судовим рішенням законної сили до досягнення [PERSON] , [INFO] , шістнадцятирічного віку. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 25 квітня 2024року у справі відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного позовного провадження. 31 липня 2024 року відповідач надав відзив на позовну заяву де зазначив, що з позовними вимогами не згоден з наступних підстав. Так, відповідач вказав, що причини подачі позивачкою позову до суду йому взагалі не зрозумілі. Зазначає, що під час дії особливого режиму воєнного стану, діє спрощенний порядок вивезення неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків. Вважає, що дозвіл для виїзду не потрібен. Окрім цього, раніше він неодноразово, без будь-яких проблем надавав дозволи на виїзд дитини. Також, зазначив, що позивачка разом з донькою неодноразово виїжджала на відпочинок без будь-яких перешкод в 2024 році. Вважає, що в розрахунку заборгованості в декілька разів сума боргу зі сплати аліментів безпідставно збільшена. Державний виконавець внесла невірні відомості до розрахунку заборгованості. Стосовно умисного перешкоджання відповідачем виїзду дитини за кордон, зазначив, що він не протии цього і ніколи не чинив ніяких перешкод. Проте, не погоджується із формулюванням в позовній заяві та проханням щодо багаторазового вивезення дитини за кордон. Вважає, що позивачка повинна надавати йому всю передбачену законодавством інформацію щодо кожного виїзду. Окрім того, не погоджується з проханням позивачки щодо покладення не нього судових витрат з наступних причин: на термін дії воєнного стану для вивезення дитини за кордон не потрібен дозвіл одного з батьків; позивачка за дозволом до нього не зверталась; перешкод у наданні дозволу на виїзд за кордон відповідач не чинив; боргу по сплаті аліментів більш ніж розмір сплати за одинь місяць, не має. Таким чином, вважає позовні вимоги безпідставними та просить всі витрати пов`язані з розглядом справи покласти на відповідачку. 20 вересня 2024 року від позивачки на адресу суду надійшла заява, де остання зазначила, що доводи відповідача не відповідають дійсності та є надуманими. Крім того, просила судові витрати по сплаті судового збору залишити за нею. Позивачка та відповідач, будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явились. У той же час в матеріалах справи маються заяви сторін про проведення судового розгляду без їх участі. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що у період з 28 липня 2012 року по 27 березня 2017 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі зі [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] Рішенням Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 27 березня 2017 по справі № 176/269/14 року шлюб ними розірвано. Окрім того, на підставі рішення Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2023 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягуються аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідно до розрахунку заборгованості виданого Жовтоводсько - П`ятихатським відділом державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) № 48987 від 04 червня 2024 року, заборгованість по аліментам станом на 30 квітня 2024 року складає 1546,83 грн. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок доньки за кордоном для покращення стану здоров`я дитини, фізичного, морального розвитку, однак відповідач чинить перешкоди і відмовляється надати дозвіл на виїзд доньки [PERSON] , [INFO] , за кордон. Згідно інформації від 30 серпня 2024 року за № 235/01-16 наданої приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, в період з 01 січня 2024 ркоу по 31 червня 2024 року [PERSON] не надавалися нотаріально завірені дозволи на виїзд його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , за кордон України у супроводі її матері [PERSON] . Дитина проживає разом із позивачкою. У відзиві на позов відповідач зазначив, що не проти виїзду дитини за кордон, проте бажає знати в яку країну вона їде та термін перебування в цій країні. Згідно зі ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у судовому порядку підлягає захисту лише порушене, невизнане або оспорене право. І саме на позивача покладається обов`язок доводити факт порушення, невизнання або оспорення його прав відповідачем. У разі недоведеності таких обставин, суд відмовляє у задоволенні позову, не залежно від його обґрунтування. У даному випадку представник позивача звернувся до суду із позовом про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява N 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 р. Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Із цього часу законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, із визначенням його початку й закінчення. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 3 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18). При цьому, при вирішенні питань, які стосуються життя дитини, та яка здатна сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Як видно з прохальної частини позовної заяви, позивачка не вказує на який період (його початок і закінчення) необхідно надати дозвіл на виїзд дитини за межі України без згоди батька. Отже, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на певний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Позивачка не надала, а в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази для підтвердження обставин того, коли позивачка має намір вивезти дитину за кордон. Також не було конкретизовано часові проміжки перебування дитини в певній країні. Питання про надання дозволу на виїзд дитини за межі України визначено позивачем для виїзду у дуже багато країн і часового періоду такого виїзду не вказано. Також позивачка не надала доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері та не зазначила, в яку саме країну батько відмовив у виїзді дитини та з яких підстав. Позивачка не довела належними та допустимими доказами, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України у супроводі матері та без дозволу і супроводу батька, без визначення його початку й закінчення щодо країн, до яких просила надати дозвіл на виїзд позивачка, відповідає інтересам дитини, не порушує прав батька на спілкування з нею і не позбавляє його права брати участь у вихованні та утриманні дитини. Тимчасовий виїзд за кордон за межі України доньки відповідача в супроводі матері та без згоди і супроводу батька дитини, без обмеження у кількості виїзду та часу перебування на період до досягнення дитиною 16 років суперечить чинному законодавству, що визначає рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з нею. Окрім того з 24.02.2022 року в України на підставі указу Президента України №64/2022, введено військовий стан, який неодноразово продовжувався. У зв`язку з чим з 24.02.2022 року, виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону (п.2-3 Правил). На момент пред`явлення даного позову, як і на момент розгляду судом даної справи воєнний стан в Україні не скасовано. А отже будь-яких перешкод для виїзду з дитиною за кордон без згоди батька у період воєнного стану позивачка не має. Що в свою чергу свідчить про передчасність поданого позову. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відтак, на думку суду, представником позивача подано передчасний позов і не доведено факту порушення прав відповідачем, що є підставою для відмови у задоволенні такого позову. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed