Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

13.05.2024 року (сформовано в системі "Електронний суд" 10.05.2024) представник позивача [PERSON] , яка підтвердила свої повноваження електронним ордером серії ВН №1364019 від 10.05.2024 (а.с.12) звернулася до суду з позовом та просить суд визнати відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] втратившими право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] , мотивуючи тим, що [PERSON] є співвласником цього житлового будинку, а саме їй належить 83/100 частин будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.06.2023 року. 17/100 частин мають належати Болградській міській раді Одеської області, але право власності на цю частку не зареєстровано. Фактично користування частками будинку визначено з початку будівництва домоволодіння, тому що воно поділено на квартири. Навіть в реєстрації місця проживання мешканців вказані квартири. 17/100 частин будинку, раніше була квартира [ADDRESS] , яка знаходиться в аварійному, не пригідному для життя стані. Цю частку потрібно виводити з житлового фонду, бо вона не підлягає ремонту. Для цього Болградська міська рада має зробити акт обстеження, але на цей час зробити це неможливо, тому що в цієї частці зареєстровано багато осіб, які там не проживають вже багато років. Брат позивачки - спадкодавець, декілька років намагався щось зробити з цією проблемою. Зібрав деякі документи, але не встиг вирішити проблему, так як помер. Відповідачі в будинку зареєстровані, але не мешкають багато років, але зняти їх з реєстрації неможливо у зв`язку з тим, що позивачці не належить весь будинок, тому вона змушена звернутися до суду з метою захисту свого права користування будинком. Де на цей час мешкають відповідачі невідомо ані позивачці, ані органам місцевої влади. В зв`язку з тим, що третя особа не бажає здійснювати якісь дії щодо зняття з реєстрації у вказаному будинку відповідачів, а позивачці їх реєстрація заважає, позивачка змушена звернутися до суду з цім позовом. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] подала шляхом використання підсистеми "Електронний суд" до суду заяву про розгляд справи без участі позивача та її представника. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до суду не з`явилися, відзиви на позовні вимоги не надали, про час та місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України за веб-адресою: http://bg.od.court.gov.ua/sud1507/, та надіслання судових повісток за місцем реєстрації, причину неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву до суду не подали, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Представники третьої особи - Болградської міської ради Болградського району Одеської області - Арнаутов М.І. та [PERSON] , які діють на підставі довіреностей, до суду не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали 19.06.2024 року та 21.10.2024 року шляхом формування документу в системі «Електронний суд» заяви про розгляд справи без участі представника міської ради. Представник [PERSON] у своїй заяві не заперечував проти задоволення позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі ст. 81 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 13 червня 2023 року державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у місті Одеса Лєсогоровим Д.О., зареєстроване в реєстрі за №3-468, спадкова справа №327/2022 щодо майна [PERSON] , на праві приватної спільної часткової власності належить 83/100 частин жилого будинку за [ADDRESS] (а.с.16). На підставі цього свідоцтва позивач [PERSON] зареєструвала за собою право власності на 83/100 частин вище вказаного житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №335557938 від 13.06.2005 року, реєстраційний номер права власності 50613727 (а.с.20). Відповідно до ч.1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. В даному випадку частки власників в натурі не виділені, але частка належна позивачу фактично відокремлена в квартиру. На інші 17/100 частин будинку право власності не зареєстровано за жодною особою, тобто власника не має, виморочним майном дана частка не визнана, на даний час вона знаходиться в аварійному стані. Так, судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] за вищевказаною адресою зареєстрована - відповідач [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] з 21.02.2014 року, в квартирі [ADDRESS] - відповідач [PERSON] , а реєстрація інших відповідачів - [PERSON] з 12.07.2012 року, [PERSON] з 12.07.2012 року, [PERSON] з 13.01.2011 року, [PERSON] з 19.07.2019 року, [PERSON] з 22.04.2014 року значиться в будинку [ADDRESS] без зазначення номера квартири, тобто не зрозуміло на якій саме частині вони зареєстровані, але на даний час не проживають, що підтверджується витягами про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №№754, 755, 756, 757 від 22.04.2024 (а.с.22, 23,24,), а також довідкою Болградського міського голови №206 від 15 січня 2020 року (а.с.27). В будинку зареєстровані одна неповнолітня дитина [PERSON] , 2007 року народження та малолітня - [PERSON] , 2019 року народження. Даних про власника 17/100 частин вищевказаного житлового будинку матеріали справи не містять, тому судом встановлено, що позивач є єдиним власником житлового будинку [ADDRESS] , чиї права обмежуються реєстрацією відповідачів, якому їх реєстрація чинить певні перешкоди у розпорядженні, користуванні (знаходження в аварійному стані) та володінні належним їй майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 41 Конституції України, визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Враховуючи положення статей 72, 71 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад пів року, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Конституцією України та ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначені в ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання; проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду, зокрема про позбавлення права власності на житлове приміщення або користування житловим приміщення, визнання особи безвісно відсутньою або померлою тощо. Відповідно до змісту зазначеної норми права, поняття "зняття з реєстрації" нерозривно пов`язане з поняттям "житлові права" (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності га інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. За змістом ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2 ст. 64 цього Кодексу. Статтею 64 ЖК України встановлено, що до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В позовній заяві позивач зазначає, що відповідачі зареєстровані за вище вказаною адресою, але з дозволу кого та на підставі чого, чи були вони членами сім`ї наймача (власника), чи іншими особами, нічого не вказує. Судом встановлено, що понад встановлений законом строк відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірному житлі не мешкають, що підтверджується актом опиту сусідів №93 від 04 травня 2018 року (а.с.25), особистих речей у житлі не мають, участі у витратах по утриманню житла не приймають, з будь-якими вимогами про усунення перешкод у користуванні житловим будинком в установленому законом порядку не зверталися, доказів протилежного суду не було надано. Також, як вбачається зі змісту ст.150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, квартиру користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. З урахуванням норм права та практики ЄСПЛ можна зробити висновок про те, що принцип пропорційності втручання в право особи на користування житлом шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, не буде порушено у випадку, якщо особа тривалий час не проживає у спірному житловому приміщенні без поважних причин, не ставиться до нього, як до свого постійного місця проживання, а тому не має з ним достатніх триваючих зв`язків. Згідно з положеннями ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є достатньою підставою для зняття відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання. Враховуючі, що відповідачі не проживають у зазначеному будинку тривалий час, суд вважає можливим визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням, оскільки реєстрація відповідачів в зазначеному житловому будинку створює перешкоди позивачу, як власнику домоволодіння, у вільному користуванні та розпорядженні належним йому майном; окрім позовних вимог в частині визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням, оскільки він фактично має його разом з матір`ю, позбавлення матері права користування житлом автоматично позбавляє малолітню дитину такого права.

Outcome: partial