Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

23 серпня 2024 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла спільна заява [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, в якій заявники спільно просять суд: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 25 липня 2009 року Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис №211 від 25 липня 2009 року; - встановити юридичний факт, що відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, укладеного 12 липня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №2820, місце проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , встановлюється з батьком - [PERSON] , [INFO] ; - встановити юридичний факт, що відповідно до договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, укладеного 12 липня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за №2820, батько - [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справу на підставі вказаної заяви в порядку окремого провадження розподілено судді Петренко В.С. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 26.08.2024 року вказану заяву залишено без руху та надано заявникам строк на усунення недоліків поданої заяви. 12.09.2024 року до суду від представника заявника [PERSON] , надійшла до суду заява на усунення недоліків поданої заяви. Оглянувши подану до суду заяву з додатками до неї, суддею встановлено, що заявником належним чином усунуті недоліки поданої заяви у відповідності до вимог ухвали судді від 26.08.2024 року, а заява про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення відповідає вимогам ст. 175, 177, 318 ЦПК України. За наслідком чого, ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 13.09.2024 року вказану заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку окремого провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання з повідомленням сторін по справі на 15.10.2024 року о 10 годині 30 хвилин. 10.10.2024 року до суду надійшла від заявників спільна заява про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, в уточненій редакції, у відповідності до якої заявниками заявлені вимоги, які відповідають вищевикладеним вимогам заявлених у первісній заяві, змінено коло учасників справи та визначено у якості заінтересованих осіб: Відділ забезпечення діяльності органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, [INFO] , а також доповнені підстави заявлених вимог. Приймаючи викладене, заявники в обґрунтування заявлених вимог, з урахуванням посилань викладених у заяві в новій редакції від 10.10.2024 року, посилаються на наступні обставини. Щодо підстав для розірвання шлюбу, заявники вказують, що вони спільно перебувають у зареєстрованому шлюбі починаючи з 25.07.2009 року, за період перебування в якому в них народились спільні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які на час звернення до суду з даною заявою є неповнолітніми. Заявники стверджують, що між ними спільне життя не склалося, за наслідком чого в них припинені шлюбні відносини. В подальшому, між ними було прийняте спільне рішення про розірвання шлюбу, а також у позасудовий спосіб вирішено питання стосовно місця проживання спільних дітей, порядку прийняття участі у їх вихованні та відвідуванні іншим подружжя, утримання дітей, для узгодження чого між ними було укладено відповідний договір від 12.07.2024 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко В.І., зареєстрований в реєстрі за №2820. Заявники вказують про їх спільне рішення про розірвання шлюбу, однак приймаючи до уваги наявність малолітніх дітей, вони позбавлені можливості здійснити дії з розірвання шлюбу у позасудовий спосіб, за наслідком чого вони вимушені звернутись до суду з даною заявою, а враховуючи необхідність вирішення необхідних питань стосовно місця проживання, утримання та виховання їх малолітніх дітей, відповідне звернення до суду здійснюється в порядку визначеному статтею 109 СК України. Додатково, заявники спільно посилаються на те, що у відповідності до їх спільного рішення, яке засвідчене у укладеному між ними договорі від 12.07.2024 року, посвідченому приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко В.І., зареєстрованому в реєстрі за №2820, місце проживання їх спільних малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначено разом з батьком [PERSON] . Наразі діти та батько мешкають спільно за адресою: [ADDRESS] . Заявники вказують, що починаючи з липня 2024 року виховання і утримання їх спільних малолітніх дітей в повному обсязі здійснюється особисто батьком - [PERSON] , без прийняття участі матері дітей - [PERSON] , якою наразі не виконуються відповідні обов`язки з підстав того, що нею здійснюється догляд за своїми батьками. Заявники вказують, що внаслідок не виконання [PERSON] свого обв`язку з утримання дітей, в неї в порушення умов укладеного між ними договору від 12.07.2024 року також виникла перед [PERSON] заборгованість по сплаті аліментів. Вказані обставини за посиланнями заявників свідчать, що батько дітей - [PERSON] самостійно здійснює утримання і виховання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що заявники просять суд встановити у відповідному рішенні суду, як факт, що має юридичне значення. Як вказують заявники у заяві, вищевказаний факт самостійного виховання і утримання [PERSON] малолітніх дітей, між ними не є предметом спору та навпаки спільно визнається, а його встановлення саме в судовому порядку, необхідно з метою захисту прав та інтересів дітей та для підтвердження батьком дітей [PERSON] своїх прав на оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, у спосіб та перелік документів який визначений Кабінетом Міністрів України у чинній постанові №560 від 16 травня 2024 року, відповідно до якої підтвердження факту відповідного самостійного виховання та утримання ним дітей, ставиться в залежність від наявності судового рішення, що підтверджує цей факт. Вказані обставини зумовили звернення заявників до суду з даною заявою і заявленими вимогами. У судовому засіданні 15.10.2024 року судом без видалення до нарадчої кімнати було ухвалено прийняти заяву [PERSON] і [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, до розгляду та ухвалено відкласти судове засідання для належного сповіщення заінтересованих осіб по справі. У судове засідання призначене на 24.10.2024 року з`явились заявники: [PERSON] та [PERSON] , з представником - адвокатом Боднар М.О., які заявлену спільну заяву підтримали, просили суд її задовольнити. [PERSON] в судовому засіданні підтвердила викладені у заяві обставини, додатково підтвердила і визнала, що шлюбні відносини між нею та чоловіком припинені, що стало підставою для їх рішення про розірвання шлюбу та підтвердила, що вона наразі не має можливості здійснювати утримання і виховання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що в свою чергу здійснюється самостійно батьком дітей - [PERSON] , з приводу чого між нею та [PERSON] відсутній спір про право з даного питання. Заінтересовані особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, заперечень проти заявлених вимог до суду не надходили. Від представника Органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради до суду надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Представник [INFO] про причини неявки суд не повідомив. Підстав для відкладення судового засідання у відповідності до положень статті 223 ЦПК України, судом не встановлено. Враховуючи викладене, з урахуванням думки заявників та їх представника, судом було ухвалено здійснити розгляд заяви у судовому засіданні призначеному на 24.10.2024 року за наявною явкою учасників справи. Заслухавши пояснення заявників та їх представника, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши усі докази наявні в матеріалах справи, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає заяву [PERSON] і [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення факту, що має юридичне значення, підлягаючою до задоволення, з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, інтересів. Відповідно до змісту ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Тобто Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Поряд з цим, у відповідності до положень ст. 19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку зокрема окремого провадження, яке призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, що також регламентується ч.1 ст.293 ЦПК України. У порядку окремого провадження згідно з положеннями ч.3 ст.293 ЦПК України розглядаються також справи про розірвання шлюбу за заявою подружжя, яке має дітей. Відповідно до ч.1 ст.109 СК України, подружжя, яке має дітей має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Приймаючи вищевикладене та досліджуючи подані до суду докази, судом встановлено, що 25 липня 2009 року Третім Приморським відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між громадянами України: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №211. Під час реєстрації шлюбу сторони прізвища не змінювали. Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . У період перебування у зареєстрованому шлюбі, у сторін, як подружжя, народились спільні діти: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . За наслідком чого, судом встановлено, що заявники: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] починаючи з 25 липня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та на час звернення до суду з цією заявою мають спільних двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Заявники вирішили реалізувати своє право на звернення до суду з спільною заявою про розірвання шлюбу, як подружжя яке має дітей, в порядку окремого провадження. Судом встановлено, що заявниками на виконання приписів ч.1 ст.109 СК України вчинені дії з узгодження питань: про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їх життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей, на підтвердження чого надано до суду копію договору укладеного 12.07.2024 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2820. Дослідивши вказаний договір судом встановлено, що він містить усі необхідні узгоджені питання між заявниками, як подружжям на виконання приписів ч.1 ст. 109 СК України, не порушує прав та інтересів малолітніх дітей сторін по справі та третіх осіб. Сторони, як подружжя, спільно підтверджують та визнають, що спільне подружжя між ними не склалось та припинено, ведення спільного господарства між ними також припинено, спільно прийнято рішення про розірвання шлюбу. Враховуючи заявлені вимоги, суд під час розгляду справи керуються та застосовує наступні норми права щодо даних відносин. Засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов`язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім`ї та родичів визначені в Україні Сімейним Кодексом України (надалі - СК України). Статтею 3 СК України визначено, що Сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Шлюб - це сімейний добровільний та рівноправний союз жінки та чоловіка, їх спільність, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану та спрямований на створення сім`ї. Добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Загальна декларація прав людини у ч. 2 ст. 16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих, що одружуються. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене або одного з подружжя не можливо насильно, без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Чинне законодавство України забороняє примушування до шлюбу. Примушування - значить добиватися певної поведінки від особи за допомогою фізичного або психічного насильства. Закріпленні у законодавстві права дружини та чоловіка на повагу до своєї індивідуальності є засобом захисту психологічно слабшого у шлюбі від психічного диктату чи навіть агресії дружини, чоловіка або іншої особи. Воно схиляє до толерантності, терпимості у шлюбі, спрямовує кожного з них на спокійне, інтелігентне залагодження колізії індивідуальних рис характеру, життєвих звичок. Однією з причин припинення шлюбу є його розірвання. Відповідно до положень ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Крім того, оскільки шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, розірвання шлюбу може відбутися за заявою когось з них або за їхньою спільною заявою, порядок розгляду якої врегульовано статтею 109 СК України. Так, статтею 109 СК України визначено, що подружжя, яке має дітей, має право подати до суду заяву про розірвання шлюбу разом із письмовим договором про те, з ким із них будуть проживати діти, яку участь у забезпеченні умов їхнього життя братиме той з батьків, хто буде проживати окремо, а також про умови здійснення ним права на особисте виховання дітей. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Отже, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу, тобто наявність вільної згоди, - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. За ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень заявників сторін по справі зазначеної вільної згоди між ними не має, що стало підставою для звернення до суду зі спільною заявою про розірвання шлюбу в порядку передбаченому ст.109 СК України. Приймаючи вищевикладене в цілому, враховуючи відсутність доказів та обставин які б свідчили, що подана до суду спільна заява заявників про розірвання шлюбу не відповідає дійсній їх волі та після розірвання шлюбу будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їх спільних малолітніх дітей, одночасно встановивши на підставі поданих до суду доказів, що заявниками вирішені головні питання для захисту прав та інтересів малолітніх дітей шляхом укладення спільного договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дітей, а також перевіривши у ході розгляду справи наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу, суд вважає наявними підстави для розірвання шлюбу між заявниками по справі, за наслідком чого спільна заява [PERSON] та [PERSON] в частині вимог про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Заявниками додатково спільно заявлені вимоги щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення, за наслідком чого, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що заявники [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] починаючи з 25 липня 2009 року перебувають у зареєстрованому шлюбі та на час звернення до суду з цією заявою мають спільних двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як вже встановлено, заявниками як подружжям 12.07.2024 року укладено спільний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2820, за умовами якого [PERSON] (за текстом договору - «Батько») та [PERSON] (за текстом договору - «Мати»), а спільно іменуються «Сторони», дійшли до взаємної згоди щодо наступних питань та встановили, що зокрема: - Сторони є батьками: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які іменуються за текстом договору спільно «Діти». - Сторони домовилися щодо визначення місця проживання Дітей відповідно до чого місцем проживання Дітей визначається з батьком. - Сторони домовилися, що батько - [PERSON] , буде проживати з дітьми за адресою місця його прописки, а саме: [ADDRESS] . - Сторони підтверджують, що проживають окремо, спільного бюджету не мають, домашнє господарство не ведуть. - За цим договором лише Батько особисто бере участь у витратах на утримання Дітей, пов`язані з розвитком її можливостей, навчанням, харчуванням, лікуванням, оздоровленням, реабілітацією, відпочинком, тощо) шляхом організації вищезазначених речей, особистого супроводу та сплати у повному обсязі витрат, пов`язаних з вищезазначеним. - Мати до досягнення повноліття [PERSON] ([INFO]) та [PERSON] ([INFO]), сплачує Батьку аліменти на Дітей у твердій грошовій сумі, що дорівнює 2 000 (дві тисячі) гривень на кожну Дитину, які сплачує у строк до 20 (двадцятого) числа кожного місяця. - Сторони цей договір оцінюють в 574 000 (п`ятсот сімдесят чотири тисячі) гривень 00 (нуль) копійок. - Матір буде реалізовувати своє право на особисту зустріч з Дітьми, шляхом відвідування і проведення спільного часу з ними у дні і час, який буде щоразу заздалегідь узгоджуватися з Батьком Дітей. - Матір підтверджує, що за умовами цього договору: Батько самостійно виховує та утримує Дітей, оскільки вона не має можливості брати участь в утримані та виховані їх; Мати не приймає участі у вихованні Дітей та не несе витрати на їх утримання, окрім сплати аліментів згідно пункту 2 цього Договору. - Матір зобов`язується у разі зміни обставин, що перешкоджали їй приймати участь у вихованні Дітей, одразу повідомити про це Батька. В судовому засіданні 24.10.2024 року заявники, у тому числі [PERSON] , як матір малолітніх дітей, підтвердили, що їх волевиявлення в момент укладення даного договору було вільним, дійсним, вони визнають умови даного договору, які відповідають фактичним виниклим між ними обставинам, а також підтвердили, що даний договір є дійсним, не розірваним чи припиненим, та ними визнається в повному обсязі. Судом враховується, що відповідно до приписів статті 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Приймаючи дійсність умов договору від 12.07.2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2820, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] , як батьки малолітніх: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , дійшли спільного рішення, що: місце проживання малолітніх дітей встановлено з батьком - [PERSON] , [INFO] , та останній, як батько самостійно виховує та утримує малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В рамках розгляду встановлення даних обставин судом також з поданих до суду доказів встановлено, що заявник - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 05.11.2004 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №К1-145616 ф/л про реєстрацію місця проживання особи, виданої 24.10.2018 року Департаментом надання адміністративних послуг Одеської міської ради. Відповідно до довідки Будинкоуправління №2 Одеської квартирно-експлуатаційної частини р-ну Міністерства оборони України від 13 вересня 2024 року за №93, [PERSON] , на ім`я якого відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , дійсно проживає за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 34,50 кв.м., на якій проживають три особи: [PERSON] , [INFO] , як наймач житла; та його малолітні дочки: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] . Інформація про [PERSON] , як особу, яка проживає спільно з [PERSON] та малолітніми дітьми, не зазначено. У відповідності до визнаних заявниками обставин, [PERSON] мешкає окремо за фактичною адресою: [ADDRESS] . Також судом встановлено, що 04.10.2021 року [PERSON] було укладено договір з громадянкою [PERSON] , [INFO] , за умовами якого остання за погодинну плату виконує функції няні та дошкільне навчання відносно малолітньої [PERSON] , [INFO] , до досягнення дитиною шестирічного віку. У відповідності до умов даного договору, до обов`язків [PERSON] належать у тому числі дії з: приготування свіжого сніданку, вечері; прогулянки, не менше двох разів на день; прання дитячої білизни; забезпечення гігієнічних процедур; вживання заходів інтелектуального розвитку. У відповідності до довідки приватного закладу «Одеський приватний ліцей «НІКА-М» Департаменту освіти і науки від 12.09.2024 року за №149, [PERSON] дійсно навчається в приватному закладі «Одеський приватний ліцей «Ніка-М» в 4 класі. Засвідчено, що [PERSON] приділяє достатньо уваги вихованню доньки, цікавиться результатами її навчання, а також підвозить вранці доньку до ліцею та забирає після уроків. Також до суду надано оригінал заяви від 01 жовтня 2024 року складеної [PERSON] , яка посвідчена державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрована в реєстрі за №2-670, в якій заявниця додатково зазначила, що підтверджує і визнає факти того, що: збереження шлюбу між нею та [PERSON] є недоцільним, тому шлюб слід розірвати; місце проживання малолітніх дочок [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , встановлено з батьком - [PERSON] ; батько - [PERSON] самостійно утримує та виховує доньок [PERSON] і [PERSON] ; підтверджує дійсність і відповідність умов укладеного з [PERSON] договору від 12.07.2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2820. У даній заяві, [PERSON] також підтвердила, що внаслідок наявності в неї особистих підстав обумовлених по догляду за батьками, вона не має можливості допомагати фінансово і утримувати доньок, внаслідок чого в неї виникла перед [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів на виконання умов договору за період з 12 липня 2024 року по час складання цієї заяви, яка становить 12000,00 грн. [PERSON] у заяві засвідчено, що [PERSON] здійснює самостійно утримання і виховання їх спільних дітей починаючи з літа 2021 року та продовжує здійснювати по теперішній час. Додатково у заяві від 01.10.2024 року, [PERSON] спростовано викладені нею пояснення у раніше наданій до суду заяві від 12.09.2024 року, яка посвідчена державним нотаріусом Малиновської державної нотаріальної контори Мельник Л.В., зареєстрована в реєстрі за №2-639. У судовому засіданні 24.10.2024 року [PERSON] було підтверджено справжність, вірність та актуальність викладених нею обставин у поданій до суду заяві від 01.10.2024 року, а також визнано наявність в неї заборгованості зі сплати аліментів та наявності обставин, які унеможливлюють виконання нею обов`язку з утримання і виховання власних доньок. Додатково [PERSON] не підтримані та не визнані викладені нею пояснення у заяві від 12.09.2024 року. За наслідком чого, викладені [PERSON] пояснення у заяві від 12.09.2024 року судом під час розгляду даної заяви не враховуються та не приймаються як належні. Приймаючи зазначене, судом встановлено, що внаслідок неналежного виконання [PERSON] взятих на себе зобов`язань за договором від 12.07.2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2820, в останньої наявна перед [PERSON] заборгованість зі сплати аліментів на малолітніх дочок, що в свою чергу визнано обома заявниками по справі. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з нормами ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Частиною 1 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Приймаючи викладені положення, надаючи оцінку наданим заявниками по справі доказам, на підставі яких судом встановлені вищевикладені обставини, суд вважає належними, достовірними та достатніми. Надані до суду докази підтверджують викладені заявниками обґрунтування на підтвердження заявлених вимог, а також не суперечать між собою в їх сукупності. Як вбачається, надані заявниками до суду докази підтверджують обставини і фактичну домовленість між заявниками, яка викладена між ними у договорі від 12.07.2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2820, у тому числі факт того, що за умовами даного договору: місце проживання малолітніх дітей встановлено з батьком - [PERSON] , [INFO] , та останній, як батько самостійно виховує та утримує малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ; що в свою чергу має місце у часі та не змінилось станом на час ухвалення даного рішення суду, приймаючи повне визнання цих обставин заявниками по справі, як батьками малолітніх дітей. Отже, заявлені заявниками до встановлення судом факти підтверджуються наданими до суду доказами та визнаними особисто заявниками обставинами. Судом також враховується, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Ніхто не може зазнавати втручання в сімейне життя, крім випадків встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до принципу ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (789-12) від 27.02.1991 року та яка набула чинності 27 вересня 1991 року, у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 11 Закону «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй з прав дитини держава повинна забезпечувати, щоб дитина не розлучалась з батьками проти її бажанню. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 20 листопада 1959 року - дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітню дитину не слід, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Відповідно до ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 161 Сімейного кодексу України це може бути один із батьків, баба, дід або інші родичі дитини, а також орган опіки та піклування. При цьому, згідно зі ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст.141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ч.3 ст.151 СК України, батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Приймаючи викладені положення законодавства вбачається, що визначене місце проживання спільних малолітніх дітей заявників по справі разом з батьком - [PERSON] , а також самостійне утримання і виховання ним малолітніх дітей, з підстав наявних перешкод у матері здійснювати відповідні обов`язки, узгоджено і визначено особисто заявниками як батьками в укладеними між ними у договорі від 12.07.2024 року, який посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ткаченко І.В., зареєстрований в реєстрі нотаріальних дій за №2820, який є чинним та дійсним, що додатково узгоджується і не суперечить з наданими до суду доказами. Визначене заявниками місце проживання малолітніх дочок разом з батьком та його обов`язок з самостійного виховання і утримання дочок не впливатиме на взаємовідносини матері із дітьми, оскільки не позбавляє мати батьківських прав та не звільняє її від виконання своїх батьківських обов`язків. Мати не обмежена у можливості реалізації належного їй права на спілкування із дітьми. Щодо встановлення даних фактів в судовому порядку в рамках окремого провадження, судом приймається до уваги, що статтею 293 ЦПК України передбачено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Перелік фактів, які встановлюються судом, не є вичерпним. За наявності зазначених умов, суд може встановлювати й інші факти, що мають юридичне значення. Касаційний цивільний суд Верховного Суду у справі № 363/214/17-ц від 22.08.2018 року, прийшов до висновку, що перелік юридичних фактів, які підлягають встановленню в судовому порядку є невичерпним і у судовому порядку можуть бути встановленні факти, від яких залежить виникнення, зміна чи припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Заявниками у заяві зазначено, що заявлені до встановлення факти необхідні для забезпечення [PERSON] як батьком інтересів малолітніх дітей, які проживають разом з ним, а також для підтвердження ним - [PERSON] у нього наявності підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення, на підставі належних документів визначених відповідно до положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560. У відповідності до ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, жінки та чоловіки, які: самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років. Згідно Переліку документів, що подаються військовозобов`язаними для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації відповідно до підстав, зазначених у ст.23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» , що є додатком №5 до відповідного «Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, визначено, що до документів, які підтверджують, що особа самостійно виховує та утримує дитину відносяться рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Отже, виходячи з положень Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, підтвердженням самостійного виховання та утримання особою дитини є рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини. Тобто, за наявності умов факту самостійного виховання та утримання дитини одним з батьків, суд може встановити відповідний факт, що впливає на права особи, як військовозобов`язаного. За наслідком чого, судом встановлено, що встановлення заявлених фактів, у тому числі перебування на утриманні [PERSON] , як батька, його малолітніх дітей, має для [PERSON] юридичне значення, а саме для реалізації свого права з подання документів для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та підтвердження відповідного факту належними документами визначеними положеннями Порядку №560. Одночасно що при визначені юрисдикції та можливості розгляду даної справи у порядку цивільного судочинства в окремому провадженні, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. У відповідності до висновку викладеного у постанові від 11 вересня 2024 року по справі № 201/5972/22, Велика Палата Верховного Суду дійшла до висновку, що: «доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Факт, про встановлення якого просить [PERSON] , не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника…. За установлених у цій справі конкретних обставин факт самостійного виховання дитини батьком не може бути встановлений за правилами окремого провадження, у зв`язку із чим заяву [PERSON] слід залишити без розгляду.», виходячи з наступного. Разом з тим, суд вважає не підлягаючим до застосування вказаний висновок в рамках розгляду даної справи, оскільки як вбачається даний висновок сформований Великою Палатою Верховного Суду за правовідносинами, які виникли у заявника у вказаній справі станом на час його звернення до суду з заявою, що як вбачається з наявною інформації по справі № 201/5972/22 мало місце 29.08.2022р. Разом з тим, як вбачається, метою звернення заявника в даній справі в частині вимог про встановлення фактів, що мають юридичне значення, є обставини, які виникли внаслідок прийняття Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, який передбачає необхідність надання особою, на підтвердження факту самостійного виховання і утримання нею малолітньої дитини, рішення суду про встановлення цього факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У відповідності до висновків викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року по справі №201/5972/22, вбачається, що останні не охоплюють можливості встановлення за правилами окремого провадження справи факту самостійного виховання дитини батьком, у разі підтвердження відповідних обставин належними доказами, який в свою чергу породжує юридичні наслідки, тобто від якого залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, що обумовлено прийняттям Порядку проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, який передбачає надання рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини, як документа на підтвердження у особи підстав для оформлення відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі пункту 4 частини першої статті 23 ЗУ «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». У даному випадку предметом дослідження суду є встановлення певного юридичного факту який породжує у заявника можливість підтвердити свої права за п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, у порядку передбаченому Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560. Судом враховується, що будь-яких обставин, які б свідчили про наявність предмету спору між батьками з вказаного приводу матеріали справи не містять, а навпаки [PERSON] , як матір`ю дітей відносно яких заявлений відповідний факт, підтверджено викладені обставини та визнані і підтримані заявлені вимоги в частині встановлення фактів відносно [PERSON] в повному обсязі. Доказів на підтвердження порушення даним фактом прав третіх осіб, а також малолітніх дітей, матеріали справи не містять. Заяв з боку заінтересованих осіб про наявність спору з цього приводу або відомостей про наявність позасудового розгляду вказаного питання до суду не надходило, тому розгляд справи здійснено у порядку цивільного судочинства. Суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для стверджень про наявність спору про право за наслідком отримання відстрочки від призову між [PERSON] та територіальним центром комплектування та соціальної підтримки, оскільки останній не є суб`єктом отримання такої відстрочки, а на виконання своїх повноважень, визначених Законом України «Про мобілізацію та мобілізаційну підготовку» та на підставі документів, передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2024 року № 560, приймає рішення стосовно надання чи відмови у наданні особі відстрочки відповідно до наданого нею переліку необхідних документів. Крім того, судом враховується правовий висновок, сформований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року по справі №560/17953/21, згідно з яким, неефективним є підхід до визначення юрисдикції спорів у судовому порядку про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в залежності від їх мети звернення та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правових спорів із суб`єктами владних повноважень, оскільки це не сприятиме належному способу захисту порушеного права заявника, бо призведе до необхідності звертатися в суди різних юрисдикцій з доказуванням одних і тих же обставин, подій та фактів при поданні кожної позовної заяви. Отже, Велика Палата Верховного Суду вирішила за необхідне відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі №287/167/18-ц (провадження №14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі №290/289/22-ц (провадження №61-13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, повноваження суб`єктів владних повноважень визначені Конституцією та законами України. При здійсненні своїх владних управлінських функцій відповідно до законодавства вони діють на підставі та в межах наданих їм повноважень, у тому числі й щодо встановлення фактів, що мають юридичне значення. Такі повноваження щодо встановлення того чи іншого факту мають бути чітко визначені у відповідних нормативно-правових актах. Встановлення фактів, що мають юридичне значення, відповідним суб`єктом владних повноважень виключає повноваження суду щодо встановлення такого факту в судовому порядку. Саме тому Велика Палата Верховного Суду в постановах від 08 листопада 2019 року у справі № 161/853/19, від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2598/16-ц виснувала, що не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом. Оскільки факт самостійного виховання та/або утримання дитини не може бути встановлений у позасудовому порядку, адже жодний орган влади (суб`єкт владних повноважень) не наділений повноваженнями встановлювати такий факт, то його встановлення можливе лише у судовому порядку в суді цивільної юрисдикції. Ураховуючи, що у цих правовідносинах відсутній будь-який орган влади, до повноважень якого належить встановлення факту самостійного виховання та/або утримання дитини, відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту самостійного виховання та/або утримання дитини, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 та частини другої статті 315 ЦПК України. Крім того, виходячи з вищевикладеного, суд зазначає, що як вбачається, в умовах режиму воєнного стану, законодавством постійно удосконалюється законодавством, а вищим колегіальним органом виконавчої влади України - Кабінетом Міністрів України було винесено Постанову від 16 травня 2024 року №560, якою затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за наслідком чого передбачено установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади. Дана постанова є чинною та не оскаржена в судовому порядку передбаченому законодавством. Тобто, у такий спосіб установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами особи та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України. Такий порядок встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини визначений тому, що саме в порядку окремого провадження суд встановлює обставини та перевіряє (підтверджує) їх доказами незалежно від наданих сторонами доказів та зазначених доводів на їх спростування. Тобто встановлення юридичного факту здійснюється безпосередньо судом. Приймаючи викладене, оскільки для підтвердження у особи права на оформлення відстрочки від призову на підставі положень п.4 ч.1 ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» №3543-ХІІ, є необхідним надання належних документів передбачених Порядком проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 16 травня 2024 року №560, а саме - надання особою рішення про встановлення відповідного факту, а чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд таких справ у цивільному судочинстві в порядку окремого провадження, що в свою чергу обумовлено також тим, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, перелік яких не є вичерпним, що узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21, суд вважає що заявлені заявниками вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства в рамках окремого провадження. Ухвалюючи рішення суду за наслідком розгляду даної справи, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Приймаючи вищевикладене в цілому, відповідно до зазначених норм матеріального, процесуального й міжнародного права, а також враховуючи, що заявлені заявниками факти підтверджується наданими до заяви доказами, які є належними, достатніми, достовірними та допустимими, суд дійшов до висновку про обґрунтованість заявлених вимог, за наслідком чого спільна заява [PERSON] та [PERSON] про розірвання шлюбу та встановлення фактів, що має юридичне значення підлягає задоволенню, шлюб між сторонами підлягає розірванню, а заявлені факти встановленню судом. У відповідності до положень ч.7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved