Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Артеміда-Ф» (далі - ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф») звернулося до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.06.2020 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір № 840982 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (далі Кредитний договір). Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи позивача, доступ до якої забезпечувався відповідачу через Веб-сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація відповідача здійснювалася при вході відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора, направленого позивачем на номер мобільного телефону відповідача, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до Особистого кабінету. Відповідно до умов Договору, відповідач отримав кредит в сумі 3000,00 грн., на умовах строковості, зворотності, платності, строком на 30 днів, шляхом перерахування кредитодавцем коштів на банківський рахунок відповідача. 22 лютого 2021 року\~ТзОВ\~«Лінеура Україна» та\~ТзОВ «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТзОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Лінеура Україна», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 840982 від 24.06.2020 року.\~ 05 лютого 2024 року, ТзОВ «Сіроко Фінанс» та ТзОВ «ФК\~«Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу № 20240205/1, згідно якого позивач набув статусу Нового Кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Сіроко Фінанс», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 840982 від 24.06.2020 року. Однак, [PERSON] свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 31.07.2024 року утворилася заборгованість в розмірі 11\~536,39 грн., що складається з заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту) - \~3 000 грн., залишку заборгованості по процентам за користування кредитом 6840 грн., інфляційне збільшення 1\~696,39 грн. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] в користь ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за Кредитним Договором № 840982 від 24.06.2020 року в сумі 11\~536,39 грн., та понесені судові витрати по справі. Ухвалою суду від 26 серпня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Представник позивача до судового засідання подав суду заяву про слухання справи у його відсутності, просить суд позов задовольнити. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. До початку судового засідання представник відповідача подав заяву про розгляд справи у відсутності відповідача та його представника. Вказав, що позовні вимоги відповідач визнає частково в частині суми судового збору та тіла кредиту в розмірі 3000 грн., відносно суми нарахованих відсотків не визнає, оскільки вони нараховані позивачем поза межами строку кредитування. Крім того, відповідач заперечує щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу, оскільки позивачем не надано детального розрахунку вказаних витрат. Суд вважає за можливе слухати справу у відсутності сторін по наявним матеріалам справи. Дослідивши та оцінивши представлені по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Між сторонами виникли правовідносини, що регулюються ст.ст. 526, 527, 530, 611, 651, 1048, 1050, 1054 ЦК України. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановленим договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12\~цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Судом встановлено, що 24.06.2020 року між ТзОВ «Лінеура Україна» та відповідачем [PERSON] укладено Договір № 840982 про надання коштів на умовах споживчого кредиту (а.с. 9-12). У відповідності до п.п. 1.1 Кредитного договору, укладання Кредитного договору здійснюється Сторонами за допомогою ІТС Товариства, доступ до якої забезпечується Клієнту через Веб-Сайт або Мобільний додаток. Електронна ідентифікація Клієнта здійснюється при вході Клієнта в особистий кабінет, шляхом перевірки Товариством правильності введеня одноразового ідентифікатора, направленого Товариством на номер мобільного телефону Клієнта, вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення Пароля входу до Особистого кабінету. Згідно п.п. 1.2 Договору, Товариство зобов`язується надати клієнту грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а Клієнт зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором. Тип кредиту - кредит. Сума кредиту (загальний розмір) складає: 3000,00 грн. Згідно п. 1.3,\~1.4.1., 1.4.2.\~Договору строк кредиту - 30 днів, стандартна процентна\~ставка\~1,90 % в\~день,\~знижена процентна ставка\~0,95%\~в день. Відповідно до п. 2.1 Договору, кредит надається Товариством у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку Клієнта, зазначену Клієнтом в Особистому кабінеті, що має наступні реквізити № [NUMBER] . Згідно ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Згідно ч.1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною 12 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Відповідно до абзацу 3 ч.1 ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Вказаний вище договір був укладений в електронній формі та від імені його сторін був підписаний електронним підписом з одноразовим ідентифікатором. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що між сторонами по даній справі в установленому законом порядку був укладений договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту в електронній формі, на підставі якого між ними виникли відповідні договірні правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «Лінеура Україна» виконало взяті на себе зобов`язання в повному обсязі, надавши відповідачу кредит відповідно до умов укладеного кредитного договору, що підтверджується інформаційною довідкою вих. № 40-2802 від 28.02.2024 року (а.с. 25). Отже, судом встановлено, що кредитодавець свої зобов`язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав грошові кошти у розмірі встановленому договором. 22 лютого 2021 року\~ТзОВ\~«Лінеура Україна» та\~ТзОВ «Сіроко Фінанс» уклали Договір факторингу № 015-220221, згідно якого ТзОВ «Сіроко Фінанс» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Лінеура Україна», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 840982 від 24.06.2020 року (а.с.14-16). Відповідно до реєстру прав вимог № 015-220221 від 22.02.2021 року, ТзОВ «Сіроко Фінанс» набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 9840 грн., з яких: 3000,00 грн. - заборгованість за основним зобов`язанням; 6840 грн. - заборгованість нарахованими процентами (а.с. 22,24). 05 лютого 2024 року, ТзОВ «Сіроко Фінанс» та ТзОВ «ФК\~«Артеміда-Ф» уклали Договір факторингу № 20240205/1, згідно якого позивач набув статусу Нового Кредитора та отримав право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТзОВ «Сіроко Фінанс», включно і до [PERSON] за Кредитним договором № 840982 від 24.06.2020 року (а.с. 17-20). Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Непогашення відповідачем заборгованості перед банком за кредитним договором свідчить про порушення ним його умов, а також вимог ст. 525 ЦК України, які встановлюють неприпустимість односторонньої відмови від виконання зобов`язань. Стаття 1050 ЦК України встановлює, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Судом встановлено, що у порушення умов договору відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, та у зв`язку із цим у нього утворилась заборгованість перед ТзОВ «ФК\~«Артеміда-Ф» в розмірі 11\~536,39 грн., що складається з заборгованості за основним зобов`язанням (тіло кредиту) - \~3 000 грн., залишку заборгованості по процентам за користування кредитом 6840 грн., інфляційне збільшення 1\~696,39 грн. (а.с.26). Однак суд, не погоджується з розрахунком суми відсотків, наданим позивачем, з огляду на наступне. Судом встановлено,\~що згідно\~Кредитного договору\~№ 540982\~від 24.06.2020\~року, відповідач отримав кредит в розмірі 3000 грн., строк кредитування - 30 днів, з стандартною відсотковою ставкою 1,90 %, за один день користування кредитом. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша\~статті 631 ЦК України). Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у\~статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Відповідно до\~частини першої статті 1048\~та\~частини першої статті 1054 ЦК України\~кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з\~частиною другою статті 1050 ЦК України\~право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються\~частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. Таким чином, Кредитним договором № 840982 від 24.06.2020 року визначено строк кредитування 30 днів, відповідно нарахування відсотків за користування кредитом, повинно здійснюватись протягом строку кредитування, погодженого сторонами. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що з відповідача підлягають до стягнення сума основного боргу в розмірі 3000 грн. та відсотки за вказаним Кредитним договором у розмірі 1710 грн. за період з 24.06.2020 року по 23.07.2020 року (3000 грн. х 1,90 % : 100 % = 57 грн. х 30 днів = 1710,00). Враховуючи наведене,\~суд приходить\~до висновку,\~що з\~відповідача слід\~стягнути в\~користь ТзОВ\~«ФК «Артеміда-Ф»\~заборгованість за\~Кредитним договором\~№ 840982\~від 24.06.2020\~року в розмірі 4710,00 грн., яка складається з заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 3000,00 грн., заборгованості за відсотками 1710,00 грн. Проте, суд не погоджується з наданим суду позивачем розрахунком інфляційних втрат у розмірі 1696,39 грн. Зокрема, відповідач у заяві від 23.10.2024 року, яка міститься у матеріалах справи, не визнає зазначену суму боргу (а.с.67). Відповідно до\~ст. 257 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Аналіз наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених\~ст. 625 ЦК України, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених\~ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає\~\~з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення та обмежується останніми 3 роками, які передували\~\~подачі позову. Аналогічна позиція викладена в постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26.10.2018 р. у справі № 922/4099/17. Судом вище встановлено, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі\~статті 625 ЦК України\~виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. У даній справі ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» пред`явило позов\~\~до суду 05.08.2024 року. Тобто, з огляду на викладене, позивач має право на стягнення інфляційних втрат за три роки, які передували моменту звернення з позовною заявою до суду, тобто в даному випадку, з 05.08.2021 року по 05.08.2024 рік. Відповідно до пункту 18 «Прикінцевих та перехідних положень»\~ЦК України, який доповнений\~Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15 березня 2022 року № 2120-IX\~та набрав чинності 17 березня 2022 року, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної\~статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Відтак, враховуючи наведене, боржник звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 625 ЦК України на період воєнного стану. Згідно розрахунку, який наданий позивачем, останнім здійснено нарахування інфляційних втрат за період з 24.07.2020 року по 21.02.2022 року, який складає 1696,39 грн. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд не погоджується з даним розрахунком, оскільки період, визначений позивачем, за який відповідачу нараховано грошове зобов`язання у вигляді інфляційних втрат, виходить за межі трьохрічного строку, що не відповідає вищезазначеним нормам законодавства та не узгоджується з висновками Верховного Суду. Враховуючи вищенаведене, оскільки позивач надав суду\~невірний розрахунок, а\~відповідачем,\~натомість,\~не надано\~контррозрахунку, тому суд здійснює самостійний розрахунок інфляційних втрат, починаючи з 05.08.2021\~року по\~23.02.2022\~року (до моменту початку дії воєнного стану), беручи за основу для нарахування загальну заборгованість, яка підлягає стягненню з відповідача, визначену вище судом, у розмірі 4710 грн. Розрахунок інфляційних втрат здійснюється за формулою: ІІс = (ІІ1 / 100) х (ІІ2 / 100) х (ІІ3 / 100) х ... (ІІZ / 100), де ІІс сукупний індекс інфляції, ІІ1\~ індекс інфляції за перший місяць прострочення; ІІ2\~ індекс інфляції за другий місяць прострочення; ІІ3\~ індекс інфляції за третій місяць прострочення; ІІZ\~ індекс інфляції за останній місяць прострочення Інфляційне нарахування = сума заборгованості х ІІс сума заборгованості. Відтак, за підрахунком суду, інфляційні втрати від суми заборгованості 4710 грн., які за період з 05.08.2021 року по 23.02.2022 року включно становлять: 299,39 грн. (4710 (сума боргу) x 1.06356463 (сукупний індекс інфляції) 4710 (сума боргу)). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за інфляційними втратами, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, за період з 05.08.2021 року по 23.02.2022 року в розмірі 299,39 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь ТзОВ «ФК «Артеміда-Ф» заборгованість за кредитним договором № 840982 від 24.06.2020 року в розмірі 5009,39 грн., яка складається з заборгованості за основною сумою боргу у розмірі 3000,00 грн., заборгованості за відсотками 1710,00 грн., суми заборгованості за інфляційними втратами 299, 39 грн. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1\~ст.133 ЦПК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3\~ст.133 ЦПК України). Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначена правова позиція також викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 року у справі № 826/1216/16. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, позивачем було надано копію договору про надання правової допомоги № 20240723.1 від 23.07.2024 року, копію ордеру, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю та орієнтований розрахунок суми витрат (а.с. 8,31-33). Проте позивачем не надано належних доказів, що підтверджують сплату гонорару адвокату. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що відсутність документального підтвердження про понесені відповідачем витрати на правову допомогу є підставою для відмови у стягненні таких витрат з позивача. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, згідно зі ч. 2 ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача в рахунок часткового відшкодування документально підтверджених витрат по сплаті судового збору 1051 грн. 80 коп. пропорційно частині задоволених вимог (43,42 %).

Outcome: partial