Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

Позивач в особі свого представника - адвоката Кондратенко Т.М. звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментіву твердій грошовій сумі на утримання неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 15 000, 00 грн., щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який надалі був розірваний 07.06.2013 за рішення Суду у справах насильства проти жінок №1 у м. Л`Успіталет-де- Льобрегат Кололівства Іспанія №44/2013. 24.12.2019 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визнав на території України рішення суду Суду у справах насильства проти жінок №1 у м. Л`Успіталет-де- Льобрегат Кололівства Іспанія №44/2013 від 07.06.2013 року. Сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . З січня 2017 року неповнолітній син проживає разом з позивачем, який самостійно несе усі витрати для належного забезпечення фізичного, психологічного та освітнього розвитку дитини. З вересня 2021 року, відповідно до домовленостей між сторонами, їх спільний син навчається у ліцеї - інтернаті №23 «Кадетський корпус» ім. В. Великого. Однак після повномасштабного вторгнення окупантів на територію України, рівень доходів позивача значно зменшився. Крім того, позивач має на утриманні ще малолітнього сина 28.11.2018 р. н. У добровільному порядку відповідачка, яка наразі проживає на території Королівства Іспанія та має стабільний дохід, ухиляється від сплати коштів на утримання їх спільного неповнолітнього сина, у зв`язку з чим він вимушений звернутись до суду із вимогою про стягнення з відповідачки аліментів та утримання дитини. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 13.05.2024 було відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 04.07.2024 вище вказану заяву передано на розгляд за територіальною підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. 29.07.2024 справа надійшла до Деснянського районного суду м. Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.07.2024 розгляд даної судової справи визначено здійснювати судді Зотько Т.А.. Ухвалою від 30.07.2024 року позовну заяву призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Представник відповідачки - адвокат Старенький С.В. подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначає, що відповідачка заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що позивач у лютому 2017 року звертався до Деснянського районного суду м. Києва з позовною заявою про стягнення аліментів з [PERSON] , відповідно до рішення якого, було відмовлено у його задоволенні. Крім того, між сторонами раніше було укладено Мирову угоду, яка була затверджена ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 26.04.2021 року у справі №754/73/20 одними з умов якої було: « п.2. За спільною згодою Батьків та Дитини на час перебування Батька та Дитини в Україні Дитина проживає за адресою, яка є місцем проживання Батька. Батько зобов`язаний створити Дитині належні побутові умови для проживання, навчання та розвитку забезпечити контроль та нагляд за Дитиною.». «п.3 За спільною згодою Батьків та Дитини на час перебування Матері та Дитини в попівстві Іспанія Дитина проживає за адресою, яка є місцем проживання матері. Мати зобов`язана створити Дитині належні побутові умови для проживання, кавчання та розвитку, забезпечити контроль та нагляд за Дитиною.». «п.4 Сторони домовились про те, що зміна місця проживання Дитини потребує спільної згоди Батьків відповідно до умов спільного виконання батьківських прав та обов`язків. У разі зміни адреси кожен з Батьків погоджується інформувати іншого про його або її нове місце проживання не пізніше ніж за місяць до переїзду. У разі потреби, нові умови виконання батьківських прав та обов`язків можуть бути говорені між Батьками.». «п.11 Сторони досягли згоди про те, що Батько під час проживання Дитини з ним зобов`язується утримувати Дитину за свій рахунок, брати самостійно участь у витратах на Дитину, пов`язаних з освітою, навчанням, розвагами, заняттями спортом, змаганнями і т.п. Сторони досягли згоди про те, що Мати під час перебування Дитини з нею зобов`язується утримувати Дитину за свій рахунок ». Крім того, у позовній заяві позивач зазначає, що «з січня 2017 року спільний неповнолітній [PERSON] проживає на території України разом з батьком - [PERSON] , який самостійно несе всі витрати, необхідні для забезпечення належного фізичного, психологічного та освітнього розвитку сина». При цьому не повідомляє суд, що більшу частину цього часу він протиправно утримував дитину в Україні та не виконував численні судові рішення щодо його повернення в Королівство Іспанія. Позивач повідомляє суд про те, що «в добровільному порядку відповідач шлеться від сплати коштів на утримання неповнолітнього [PERSON] . Згідно інформації, наданої позивачем, за період з січня 2017 року до цього часу відповідачка надала лише 300 євро на утримання дитини».При цьому не повідмовляє суд, що сам тривалий час ухилявся від сплати аліментів, має велику заборгованість щодо їх сплати. Також позивач повідомляє суд про те, що «після повномасштабного вторгнення окупантів на територію України, рівень доходів позивача значно знизився, через що він потребує фінансової допомоги відповідачки, з метою забезпечення найкращих інтересів дитини». При цьому не повідомляє суд, що після повномасштабного вторгнення, неповнолітній [PERSON] був вивезений з України до Німеччини, де перебував близько двох років. Матері про місце перебування дитини, позивач та його нова дружина не повідомляли умисно, побоюючись що син залишиться з мамою в Іспанії, де він би перебував в безпеці, отримував належну освіту рідною для нього іспанською мовою (а не німецькою, якої він зовсім не знав). Натомість після тривалого переховування сина в Німеччині, [PERSON] повернув його до України в середині 2023 року без погодження з матір`ю, незважаючи на те, що в Україні продовжують відбуватися активні бойові дії та є реальна загроза життю та здоров`ю дитини через регулярні ракетні та інші обстріли всієї території країни. Про дані обставини повідомила в Броварському міськрайонному суді Київської області, справа (Справа №361/4669/19, суддя Червонописький В.С.), [PERSON] (нова дружина Кислого А.В.), коли допитувалась там в якості свідка у кримінальному провадженні, перебуваючи під присягою. Разом з тим, позивач також не повідомив жодної причини, чому у разі свого скрутного фінансового становища він не дозволить сину виїхати до Королівства Іспанія для подальшого проживання з матір`ю, де він буде перебувати на її утриманні, у безпеці, зможе отримувати належну освіту європейського рівня рідною для нього іспанською мовою, а батько не буде позбавлений можливості брати участь у його вихованні згідно угоди, затвердженої судом. Крім того, позивачем не надано жодних належних обґрунтувань стягнення саме такої суми аліментів. Не надано доказів тверджень позивача, що відповідачка має стабільний дохід та фінансову можливість сплачувати зазначений ним розмір аліментів. Відповідачка зазначає, що у разі незгоди позивача з умовами Мирової угоди, або якщо він вважає що є підстави для її примусового виконання в частині спонукання відповідача до виконання якоїсь її частини, він мав здійснювати це в порядку, передбаченому для виконання судових рішень за Законом України «Про виконавче провадження», або звернувшись до суду з позовною заявою про зміну умов мирової угоди чи її скасування. Тому позовні вимоги відповідачка вважає такими, що пред`явлені неналежним чином, з невірним обранням шляху правового захисту, а також необґрунтованими та нічим не доведеними та такими що не підлягають задоволенню у повному обсязі. У свою чергу, представник позивача - адвокат Кондратенко Т.М. подав суду відповідь на відзив, зі змісту якої зазначає, що доводи відповідачки не мають жодного доказового значення, а тому позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просив їх задовольнити. 09.08.2024 через систему «Електронний суд» представник позивача подав клопотання про витребування доказів, а саме витребувати інформацію з Державної прикордонної служби України щодо перетинання державного кордону громадянкою України [PERSON] , [INFO] , за період з 01.01.2024 року по 28.06.2024 року. Ухвалою судді від 12.08.2024 було залишено без задоволення клопотання представника позивача про витребування доказів. Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який надалі був розірваний 07.06.2013 за рішення Суду у справах насильства проти жінок №1 у м. Л`Успіталет-де- Льобрегат Кололівства Іспанія №44/2013. 24.12.2019 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визнав на території України рішення суду Суду у справах насильства проти жінок №1 у м. Л`Успіталет-де- Льобрегат Кололівства Іспанія №44/2013 від 07.06.2013 року. Як вбачається із матеріалів справи, сторони мають спільного неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Зі змісту позовної заяви вбачається, що спільний син перебуває на утриманні позивача, у свою чергу відповідачка добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Законодавцем, положенням ч.2 ст.51 Конституції України, закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з вимогами ст.ст. 180, 182 СК, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору ( ст. 95 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 26 квітня 2021 року у справі №754/73/20, судом затверджена мирова угода, укладена сторонами на наступних умовах: 2.За спільною згодою Батьків та Дитини на час перебування Батька та Дитини в Україні Дитина проживає за адресою, яка є місцем проживання Батька. Батько зобов`язаний створити Дитині належні побутові умови для проживання, навчання та розвитку, забезпечити контроль та нагляд за Дитиною. 3.За спільною згодою Батьків та Дитини на час перебування Матері та Дитини в Королівстві Іспанія Дитина проживає за адресою, яка є місцем проживання матері. Мати зобов`язана створити Дитині належні побутові умови для проживання, навчання та розвитку, забезпечити контроль та нагляд за Дитиною. 4.Сторони домовились про те, що зміна місця проживання Дитини потребує спільної згоди Батьків відповідно до умов спільного виконання батьківських прав та обов`язків. У разі зміни адреси кожен з Батьків погоджується інформувати іншого про його або її нове місце проживання не пізніше ніж за місяць до переїзду. У разі потреби, нові умови виконання батьківських прав та обов`язків можуть бути обговорені між Батьками. Згідно з мировою угодою, сторонами погоджено також п. 10. Сторони домовились, що той із Батьків, хто проживає окремо від Дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Кожен із Батьків зобов`язаний забезпечити постійний зв`язок між Дитиною та тим із Батьків, хто проживає окремо від Дитини. 11. Сторони досягали згоди про те, що Батько під час проживання Дитини з ним зобов`язується утримувати Дитину за свій рахунок, брати самостійно участь у витратах на Дитину, пов`язаних з освітою, навчанням, розвагами, заняттями спортом, змаганнями і т.п. Сторони досягали згоди про те, що Мати під час перебування Дитини з нею зобов`язується утримувати Дитину за свій рахунок. 12. Батьки беруть на себе зобов`язання поважати строки та умови цієї угоди до моменту досягнення Дитиною 18 років на принципах спільної і рівної реалізації батьківських прав та обов`язків. Таким чином, суд дійшов висновку, що уклавши 11.04.2021 мирову угоду, яка була затверджена судом згідно ухвали від 26.04.2021, сторони погодили між собою, що батько під час проживання Дитини з ним зобов`язується утримувати Дитину за свій рахунок, брати самостійно участь у витратах на Дитину, пов`язаних з освітою, навчанням, розвагами, заняттями спортом, змаганнями і т.п. Сторони досягали згоди про те, що мати під час перебування Дитини з нею зобов`язується утримувати Дитину за свій рахунок. Вищевказана ухвала Деснянського районного суду м.Києва набула чинності та не є скасованою на час розгляду даної справи судом, а відтак суд приходить до висновку, що у відповідачки відсутній обов`язок по утриманню їх спільного з позивачем неповнолітнього сина під час його проживання з батьком. Крім того, судом прийнято до уваги той факт, що позивачем не долучено будь-яких доказів на підтвердження свого матеріального стану та його погіршення з моменту повномасштабного вторгнення, що зумовило б його звернення до суду, а також той факт, що звертаючись з вказаним позовом позивачем заявлено вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини під час її проживання саме з батьком, що вже по суті вирішено між сторонами під час затвердження мирової угоди, а не будь-якого іншого забезпечення неповнолітнього сина поза межами даної угоди. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, враховуючи ту обставину, що укладену з відповідачкою мирову угоду позивач не оспорював та погодився з її умовами, доказів того, що відповідачка порушила дану угоду подивачем не надано, а відтак суд приходить до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed