Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

15 серпня 2023 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогою: «Стягнути з [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код: [NUMBER] на користь [PERSON] , [INFO] , Ідентифікаційний код: [NUMBER] грошові кошти в сумі 216 000 грн. 00 коп. (двісті шістнадцять тисяч гривень 00 коп), реквізити IBAN/РАХУНОК: [NUMBER] , банк: AT «Ощадбанк» отримувач: [PERSON] ІПН: [NUMBER] ». Позовні вимоги обґрунтовує тим, 17.01.2020 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір про надання юридичних послуг №01 від 17.01.2020р. (надалі - Договір №01 від 17.01.2020) Відповідач [PERSON] запевнив позивача у своїй кваліфікації правника (юриста), завірив що має багатий юридичний досвід, велику напрацьовану практику та багато серйозних знайомств. Відповідач неодноразово наполягав на наданні позивачу послуг, спрямованих на юридичне та організаційне вирішення всіх необхідних дій, пов`язаних та спрямованих на розміщення плавучого готелю-ресторану в акваторії затоки р. Дніпро біля ст. Метро Гідропарк, що у м. Київ, в районі Ресторану «Млин». 17.01.2020 р. позивач видав відповідачу нотаріально посвідчену довіреність НОЕ 848139 на представництво інтересів позивача, яка в свою чергу була посвідчена приватним нотаріусом Щербак Т.В. та зареєстрована в реєстрі за №72 від 17.01.2020 р. Після нотаріального посвідчення довіреності, в приймальній приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Щербак У.В. за адресою: [ADDRESS] , позивач підписав запропонований відповідачем Договір про надання юридичних послуг №01 від 17.01.2020р. та передав відповідачу грошові кошти в сумі 9 000,00 доларів США, що у співвідношенні станом на момент укладання Договору №01 від 17.01.2020р. та фактичного передання коштів становило 216 000,00 грн. 00 коп. На дату оформлення Довіреності НОЕ 848139 та підписання Договору №01 від 17.01.2020р. поведінка відповідача не викликала жодних підозр в можливому невиконанні останнім умов Договору №01 від 17.01.2020р. та повноважень за довіреністю НОЕ 848139. Строк дії повноваження за Довіреністю НОЕ 848139 сплив 17.01.2022 р. Свідком вказаних подій є [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з тим що строк повноважень за довіреністю НОЕ 848139 перевищує строк дії договору позивач неодноразово звертався до відповідача укласти додаткову угоду до Договору №01 від 17.01.2020р. на що відповідач, якого позивач сприймав як фахівця права, повідомив що домовленості діють до дати виконання, а додаткової угоди не потрібно. Відповідно до п. 9.1. Договору №01 від 17.01.2020, договір вважається укладеними і набирає чинність з моменту його підписання та його скріплення печатками Сторін. Відповідно до п.9.2. Договору №01 від 17.01.2020, зазначено що строк дії цього Договору починає свій перебіг з моменту його підписання Сторонами та закінчується підписанням акту прийому-передачі наданих послуг всіх зобов`язань Виконавцем. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє будь-яку із Сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору №01 від 17.01.2020. Відповідно до п.3.1. Договору №01 від 17.01.2020р. «Виконавець зобов`язується надати послуги в строк до 25.03.2020р.».Станом на 02.08.2023 року Відповідачем не надані послуги позивачу, за які позивач сплатив грошові кошти Відповідачу станом на 17.01.2020р. в сумі 216 000 грн. 00 коп. Позивач продовжував сприймати відповідача як спеціаліста права, позивач не мав підстав мати сумнів в словах відповідача щодо чинності договору №01 від 17.01.2020 та в його виконання з боку відповідача. Приблизно 27.08.2020 р. в присутності свідка [PERSON] відбулась зустріч з відповідачем, на якій останній повідомив, що він не має юридичної освіти, не виконував та не буде виконувати взяті на себе зобов`язання. Також з`ясувалось що сплачені позивачем кошти відповідач використав на особисті потреби та не має наміру на той час їх повертати, але просить надати час на збір коштів. У подальшому відповідач почав уникати спілкування та перестав відповідати на дзвінки позивача. Таким чином, датою коли позивач дізнався про невиконання відповідачем договору №01 від 17.01.2020 є дата - 27.08.2020 року. Приблизно 27.08.2021р. позивач усвідомив, що відповідач не має наміру виконувати умови Договору №01 від 17.01.2020 та не збирається повертати отримані від позивача грошові кошти. Посилаючись на викладене, позивач вказує, що у відповідача існує зобов`язання повернути позивачу грошові кошти в сумі 216 000, 00 грн, сплачені позивачем за послуги, які фактично не були надані. 17.08.2023 року в порядку автоматизованого розподілу справ між суддями позовну заяву передано на розгляд судді Коваленко І.В. 28.08.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовна заява залишена без руху, позивачам встановлено п`ятиденний строк для усунення недоліків з дня отримання ухвали суду. 03.10.2023 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва позовну заяву повернуто позивачу. 26.04.2024 року постановою Київського апеляційного суду ухвалу Дніпровського районного суду міста Києві від 03.10.2023 року скасовано та направлено справу для продовження розгляду до суду першої інстанції. 01.05.2024 року до Дніпровського районного суду міста Києва надійшла вказана цивільна справа. 07.05.2024 року відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду заяву передано на розгляд судді Коваленко І.В. У період з 06.05.2024 року по 19.05.2024 року головуючий суддя Коваленко І.В. перебувала у щорічні відпустці. У період з 20.05.2024 року по 24.05.2024 року (включно) головуючий суддя Коваленко І.В. перебувала на лікарняному. 07.05.2024 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у вказаній цивільній справі, з призначенням судового засідання для розгляду справи по суті у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У відповідності до ч.8 ст.279 Цивільного процесуального кодексу України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст.174 Цивільного процесуального кодексу України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до ст.ст.174, 178 Цивільного процесуального кодексу України відповідач не скористався своїм процесуальним правом та не направив суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Представник позивача [PERSON] - адвокат Дроздович О.О. у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення копії ухвали про відкриття провадження суду з копією позовної заяви з додатками на адресу місця реєстрації відповідача, конверт зі вказаними документами, що йому направлявся повернувся до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, вислухавши представника позивача, розглянувши подані позивачем документи, з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані позивачем докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадження, як це передбачено ст. 279 ЦПК України. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлено, що 17.01.2020 р. між позивачем [PERSON] , як замовником, та відповідачем [PERSON] , як виконавцем, було укладено Договір про надання послуг №01 від 17.01.2020 р. (надалі - Договір) (а.с.159 -161 т.1) Як вбачається з п.1.1 Договору, Виконавець зобов`язується за завданням Замовника на умовах цього Договору надати послуги, передбачені п.2.1 цього Договору, а Замовник зобов`язується оплатити ці послуги. Пунктом 2.1 Договору сторони визначили вид послуг, що виконуються виконавцем, - «Юридичні послуги», «Інформаційно-консультативні послуги». Пунктом 2.2 Договору сторони визначили, що перелік послуг визначається у Додатковій угоді №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною та є комерційною таємницею. Пунктом п.2.3 Договору сторони погодили, що вартість послуг за даним договором становить - 9 000,00 доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору передається виконавцю у повному обсязі замовником. Пунктом 4.1. Договору сторони погодили ціну договору, а саме: вартість надання послуг за даним договором становить 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору. Пунктом 4.2 Договору, сторони передбачили, що підписання обома сторонами даного договору з фактом передачі замовником виконавцю 100% авансу у розмірі 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору для виконання умов договору. Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Договір про надання послуг є складним зобов`язанням, що складається з двох органічно поєднаних між собою зобов`язань: по-перше, правовідношення, в якому виконавець повинен надати послугу, а замовник наділений правом вимагати виконання цього обов`язку; по-друге, правовідношення, в якому замовник зобов`язаний оплатити надану послугу, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати. Пунктом 4.3 Договору, сторони передбачили, що підписання Акту прийому-передачі послуг замовником є підтвердженням виконання робіт виконавцем та відсутності претензій до виконавця з боку замовника. Відповідно до п. 9.1. Договору №01 від 17.01.2020, договір вважається укладеними і набирає чинність з моменту його підписання та його скріплення печатками Сторін. Відповідно до п.9.2. Договору №01 від 17.01.2020, строк дії Договору починає свій перебіг з моменту його підписання Сторонами та закінчується підписанням акту прийому-передачі наданих послуг всіх зобов`язань Виконавцем. Закінчення строку дії цього Договору не звільняє будь-яку із Сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії Договору №01 від 17.01.2020. Пунктом 3.1. Договору сторони погодили термін виконання договору, згідно з яким: «Виконавець зобов`язується надати послуги в строк до 25.03.2020р.». Разом з тим, пунктом 6.3 Договору сторони погодили умови настання відповідальності за порушення умов Договору, згідно з яким: «У випадку невиконання послуг №3, 4, 5, передбачених в Додатковій угоді №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною, але виконання послуг №1, 2, виконавець повертає замовнику з оплаченої вартості договору 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору.» Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Стаття 526 Цивільного кодексу України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання. Так, згідно її положень зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутність таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання. Позивач у своїй позовній заяві вказує, що станом на 27.08.2020 відповідачем не виконані умови Договору про надання юридичних послуг, термін виконання яких сплив 25.03.2020, а отже у відповідача існує зобов`язання повернути грошові кошти в сумі 216 000,00 грн, сплачені позивачем за послуги, які фактично не були надані у визначений договором строк. Разом з тим, настання відповідальності у виді повернення виконавцем замовнику оплаченої вартості договору 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США чітко визначено пунктом 6.3 Договору, а саме: у випадку невиконання виконавцем послуг №3, 4, 5, передбачених в Додатковій угоді №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною, але виконання послуг №1, 2. Судом встановлено, що письмові матеріали справи не містять, а позивачем всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України, не надано суду доказів того, що виконавець - [PERSON] не виконав послуги №3, 4, 5, передбачені в Додатковій угоді №1 до цього Договору, який є його невід`ємною частиною, але виконав послуги №1, 2, за яке пунктом 6.3 Договору передбачена відповідальність у вигляді повернення виконавцем замовнику з оплаченої вартості договору 9 000,00 (дев`ять тисяч) доларів США, що еквівалентно 216 000 грн. станом на день підписання договору. Окрім того, суд звертає увагу позивача на те, що ним дещо помилково сприймається очікуваний результат послуг за договором про надання юридичних послуг. Реалізація правником своїх повноважень в межах доручення не завжди являє той бажаний для клієнта результат, який він хоче отримати. Звернувшись до суду із цим позовом, позивач також посилався на те, що на момент укладення Договору сприймав відповідача як фахівця права, з багатим юридичним досвідом, і лише після закінчення терміну дії Договору дізнався, що був введений в оману, оскільки насправді відповідач не має юридичної освіти. У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 р. в справі №754/5841/17 (провадження № 61-17966св 19) зазначено, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню». Відповідно до постанови Верховного Суду від 22.01.2020 року у справі № 394/301/19, припинення договору не є перешкодою для визнання його недійсним у судовому порядку, за наявності для цього підстав. Згідно із вимогами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. За положеннями ч. 1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18). Отже, положення глави 83 застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб, чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. Висновок про можливість застосування до спірних правовідносин норм статті 1212 ЦК України викладений також Верховним Судом у постанові від 06 березня 2019 року у справі №910/1531/18. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. Якщо поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена або припинена, у тому числі у виді розірвання договору. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 22 березня 2016 року у справі № 6-2978цс15 та від 03 червня 2016 року у справі №6-100цс15. Виходячи з обставин справи, що розглядається, якщо позивач вважає, що в результаті укладення Договору відповідач свідомо ввів його в оману щодо своєї освітньої та професійної кваліфікації, належним способом захисту, є звернення позивача до суду з вимогою про визнання Договору про надання послуг недійсним та повернення коштів на підставі статті 1212 ЦК України. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів є неефективним способом захисту порушених прав позивача, що є підставою для відмови в їх задоволенні у повному обсязі. Аналогічний висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах міститься у пунктах 7.22, 9.8 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), у постановах Верховного Суду від 19 жовтня 2022 року у справі № 369/247/20 (провадження № 61-8229св22), від 08 червня 2022 року у справі № 501/528/18 (провадження № 61-12888св21), від 21 вересня 2022 року у справі № 753/18628/19 (провадження № 61-3423св22), від 18 січня 2023 року у справі № 686/11864/20 (провадження № 3037св22), від 19 червня 2023 року у справі №686/10276/20 (провадження № 61-4117ск23). В разі якщо суд відмовляє в позові у зв`язку з обранням позивачем неефективного та неналежного способу захисту порушеного права, то в такому випадку суд не може давати оцінку підставності позовних вимог, їх доведеності та відповідно давати оцінку доказам, наданим позивачем, щодо допустимості, достатності та належності цих доказів. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в позові покладається на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed