Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

31 жовтня 2023 року позивач звернувся з цим позовом до суду, в якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на автомобіль SHEVROLET AVEO, VIN [NUMBER] , 2006 року випуску, державний номер [NUMBER] , вартістю 140\~420,00 грн. Ухвалою, постановленою судом 23 листопада 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрите провадження у справі, призначене підготовче засідання. Встановлено відповідачеві строк на подання відзиву. В судовому засіданні 07 лютого 2024 року постановленими судом ухвалами витребувано докази у справі, задоволене клопотання позивача про допит свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Докази у справі отримані 07 березня 2024 року. Ухвалою, постановленою судом 25 березня 2024 року вжито заходів забезпечення позову у справі, до набрання законної сили рішенням у справі заборонено будь-яким іншим особам, у тому числі Регіональним сервісним центрам ГСЦ МВС України, суб`єктам державної реєстрації, вчиняти будь-які дії щодо державного обліку та реєстрації речових прав на майно, відчуження, в тому числі шляхом укладення договору купівлі-продажу, дарування, міни, передачі в оренду, передачі на комісію, щодо спірного майна CHEVROLET AVEO, VIN НОМЕР [NUMBER] , 2005 року випуску. Постановленою судом ухвалою від 25 березня 2024 року залучено до участі у справі, як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] . Ухвалою, постановленою судом 23 квітня 2024 року у справі призначена судова транспортно-товарознавча експертиза. Зупинене провадження у справі. 29 травня 2024 року отримано висновок експерта та постановленою судом ухвалою від 03 червня 2024 року провадження у справі поновлене. 14 червня 2024 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог та зміну предмету позову відповідно до редакції позовних вимог, що розглядається, прийняту судом ухвалою від 11 липня 2024 року. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 13 липня 2013 року між ним та [PERSON] зареєстрований шлюб. Від шлюбу у сторін [INFO] народилася дитина [PERSON] . Позивач матеріально утримує дитину та займається її вихованням. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду від 20 вересня 2023 року у справі № 183/8507/23 шлюб між сторонами розірваний. 10 березня 2023 року, у період шлюбу, позивачем для особистого використання під час проходження служби у ЗС України придбаний автомобіль SHEVROLET AVEO, VIN [NUMBER] , 2005 року випуску, державний номер [NUMBER] (далі - Автомобіль), який зареєстрований на відповідачку. Пояснює, що реєстрація на ім`я відповідачки здійснювалась на випадок загибелі позивача та з метою уникнення паперової тяганини з переоформленням права власності. Відповідачка знала й була згодна на укладення договору позики, була обізнана, за які саме кошти придбаний автомобіль, оскільки здійснювала реєстрацію Автомобіля у Сервісному Центрі. Позивач указує, що спірний автомобіль придбаний за 3 600 доларів США. Для придбання автомобіля позивач особисто взяв у борг кошти у [PERSON] у розмірі 4 000 доларів США у присутності двох свідків, які знали про намір позивача використати боргові гроші на придбання саме цього автомобіля та про мету його використання. Зазначає, що борг на час подання заяви погашений повністю. Погашення відбулося після розірвання шлюбу за рахунок з заощаджень, накопичених позивачем із заробітної плати, за рахунок його особистих коштів. Відповідачка віддавати автомобіль позивачеві не погодилась аргументуючи це тим, що оскільки транспортний засіб придбаний під час шлюбу він є спільною сумісною власністю. Позивач указує, що під час підготовчого засідання та після розлучення дізнався, що відповідачка, діючи недобросовісно, усвідомлюючи про наявність спору про розподіл майна, набутого у шлюбі, всупереч волі позивача і діючи без його згоди, зловживаючи своїми правами співвласника майна в частині розпорядження майна, набутого у шлюбі, відчужила спірний Автомобіль. Відповідно до Висновку транспортно-товарознавчої експертизи, середня ринкова ціна Автомобіля станом на дату проведення експертизи складає 145\~901,84 грн. Незаконне відчуження Автомобіля, придбаного у період шлюбу, висновки транспортно-товарознавчої експертизи та повне погашення боргу за договором позики після розлучення у свій сукупності стало підставою для зміни розміру позовних вимог. Зазначає, що оскільки спірний автомобіль придбаний в період зареєстрованого шлюбу за спільні кошти подружжя, зареєстрований за відповідачкою, є спільним майном, тому кожна із сторін під час розподілу майна, має право відповідно до закону на 1/2 частку цього автомобіля. Вказує, що істотними обставинами для відхилення від презумпції рівності часток подружжя є те, що відповідачка, діючи недобросовісно, усвідомлюючи про наявність спору про розподіл майна, набутого у шлюбі, без згоди позивача і всупереч його волі, зловживаючи своїми правами співвласника майна в частині розпорядження майна, 26 жовтня 2023 року відчужила спірний автомобіль третій особі, [PERSON] . Таке відчуження не тільки порушує права позивача, але й здійснено проти інтересів сім`ї, оскільки продаж спірного автомобіля здійснений за ціною, яка нижче ринкової і, очевидно, у зрівнянні із висновком експертизи, значно занижена. Кошти, отримані від продажу автомобіля позивач вважає спільним сумісним майном. Відповідачка, отримавши спільні грошові кошти від продажу спільного автомобіля не здійснила їх поділ, не заощадила, а розпорядилась ними на свій розсуд, без відома позивача та всупереч його волі, одноособово витратила на усілякі дрібниці, не в інтересах сім`ї, зокрема, не в інтересах спільної дитини. Дані обставини покладає в обґрунтування відхилення від рівності часток, і виділення позивачу більшу частку, що складає 9/10 спірного майна. Зазначає, що згоден одержати від відповідачки матеріальну компенсацію замість своєї частки у праві спільної сумісної власності та вважає за справедливе, в порядку поділу спільного майна подружжя, стягнути зі [PERSON] на його користь грошову компенсацію в розмірі 9/10 частки ринкової вартості Автомобіля на момент розгляду справи, що становить 130\~797,39 грн. Посилається, що для придбання спірного автомобілю 08 березня 2023 року, діючи в інтересах сім`ї, перебуваючи у шлюбі та за згодою відповідачки, позивач особисто взяв у борг кошти у громадянина [PERSON] у розмірі 4 000 доларів США. Боргові зобов`язання за договором позики, укладеним під час зареєстрованого шлюбу для придбання автомобіля, які позивач вважає солідарними з відповідачкою, погашені ним за його особисті кошти після розірвання шлюбу. Враховуючи вищевикладені правові положення та вказані обставини укладання договору позики і повернення боргу, вважає за справедливе стягнути з відповідачки в порядку регресу 1/2 частину коштів, сплачених у рахунок спільних зобов`язань 2 000 (дві тисячі) доларів США. В правове обґрунтування позову позивач посилається на положення ст. 57, 60, 61, 65, 68, 69, 70, 71, 73 СК України, ст. 183, 364, 368, 372, 544 ЦК України, висновки з питань застосування норм права, викладені у Постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс2), Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі 127/7029/15-ц, Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 205/9626/16-ц (провадження № 61-37796св18), від 30 січня 2019 року у справі № 158/2229/16, від 13 травня 2019 року у справі № 638/1962/17 провадження № 61-25286св18), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження №61-5819св19), від 02 квітня 2020 року у справі № 638/17330/16-ц (провадження № 61-43636св18), від 08 квітня 2020 року у справі № 638/9020/14 (провадження № 61-17269св18), від 25 травня 2020 року у справі № 347/955/16, від 08 липня 2020 року у справі № 754/11103/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 752/7501/18, від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20, від 24 травня 2022 року у справі № 333/911/20, від 01 вересня 2022 року у справі № 295/9244/17, правові позиції Верховного Суду України від 02 жовтня 2013 року у справі №6-79цс13, від 25 листопада 2015 року у справі №6-2333цс15, п. 24, ч. 4 п. 30, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». В підготовчому засіданні 30 липня 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судових засіданнях 13 серпня 2024 року допитано свідка [PERSON] , 25 вересня 2024 року прийнято відмову позивача від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] . Позивач у судовому засіданні підтримав вимоги позову та підстави, покладені в його обґрунтування. Додатково пояснив, що з 24 лютого 2022 року та на час розгляду справи він проходить службу. Подружжя дійсно мало спільний бюджет та на час придбання автомобіля було заощаджено до 3\~000 доларів США, подальша доля яких після розлучення йому невідома. З питанням про розподіл цього майна він не звертається, оскільки залишає їх на утримання дитини. Грошові кошти отримані ним у позику з метою придбання автомобіля для виконання службових завдань ним та питань, пов`язаних зі службою. Відповідачка знала про це та погоджувалася під час розмов засобами телефонного зв`язку та зі спілкування в соціальному месенджері. Розписка про отримання позики була складена в присутності відповідачки, позикодавця та двох свідків. Перед отриманням позики у строк два місяці, приблизно з 01 січня 2023 року він шукав машину, яка б за технічними характеристиками та ціною підходила йому. 18 березня 2023 року після дзвінка дитини, яка пояснила, що відповідачка відсутня, він приїхав додому після чого подружні відносини були припинені. Вказав, що машина не була подарунком, оскільки для його сім`ї це є дуже вартісна річ. Позика отримана в доларах США номіналом купюр по 100 доларів США. Також указав на те, що він є учасником бойових дій, а тому підлягає звільненню від сплати судового збору. Представниця відповідачки в судовому засіданні заперечила проти задоволення позову. Пояснила, що транспортний засіб дійсно придбаний в період шлюбу, оформлений на відповідачку та є спільним майном подружжя. Вказала, що між позивачем та відповідачкою склалася домовленість, згідно з якою придбаний автомобіль є подарунком відповідачці на день народження. Про отримання позивачем грошових коштів у позику відповідачка не знала. Дізналась про це під час ознайомлення з позовною заявою. Своєї згоди на отримання позивачем позики відповідачка не давала. Подана позивачем розписка не вказує про отримання ним коштів не в інтересах сім`ї. Зміст поданої позивачем розписки не вказує на отримання позики з метою придбання автомобіля. Зазначила, що за час спільного проживання подружжям відкладалися кошти, загальний розмір яких на день придбання автомобіля склав приблизно 5\~000 доларів США. Крім того, дохід позивача дозволяв йому придбати Автомобіль без отримання позики. Послалася на відсутність підстав для збільшення частки позивача у спільному майні подружжя та неналежність тих підстав, які зазначені позивачем. Відчужуючи автомобіль за власним переконанням, відповідачка вважала його подарунком позивача, тому згоди на відчуження не питала. Більш того, придбаний автомобіль мав технічні несправності, пошкодження металу, внаслідок чого ціна продажу відповідачкою Автомобіля є нижчою за ціну придбання та ціну, яку визначив експерт. Вказала на те, що задоволення позову призведе до отримання позивачем суми більшої, ніж вартість майна, що підлягає поділу між сторонами. Послалася на неналежність доказів, поданих позивачем. В правове обґрунтування позову, окрім норм СК України, послалася на рішення Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц. У судових дебатах послалася на недостовірність доказів у виді розписок, копії яких долучені позивачем до позову. Третя особа, [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. В судовому засіданні, в порядку ст. 95, 97, 243 ЦПК України, судом досліджений оригінал розписки, складеної [PERSON] 08 березня 2023 року та оригінали розписок, складених [PERSON] 01 серпня 2023 року, 01 жовтня 2023 року, 25 травня 2024 року. Дослідивши доводи позовної заяви, заслухавши пояснення позивача та представниці відповідачки, перевіривши їх матеріалами справи, допитавши свідка, суд висновує таке. Так, судом установлено, що згідно з засвідченою копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , сторони у справі, [PERSON] та [PERSON] , зареєстрували шлюб 13 липня 2013 року /а.с.11/. [INFO] у сторін народилася донька [PERSON] , про що видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] , подане до суду в засвідченій копії /а.с.12/. 08 березня 2023 року [PERSON] складена розписка, засвідчена копія якої надана суду /а.с.14/ та оригінал якої оглянутий судом, відповідно до якої [PERSON] 08 березня 2023 року отримав у борг від [PERSON] суму 4\~000,00 доларів США для придбання особистого автомобіля, у відповідності до усного договору позики. Всю суму боргу зобов`язався повернути до 01 грудня 2023 року, за три рази: до 01 серпня 2023 року 1\~000,00 доларів США, до 01 жовтня 2023 року 1\~000,00 доларів США, до 01 грудня 2023 року 2\~000,00 доларів США. У випадку не повернення всієї суми боргу у строк до 31 грудня 2023 року зобов`язався передати придбаний автомобіль в рахунок погашення боргу. Також в розписці зазначено про її складання у присутності двох свідків: [PERSON] та [PERSON] . Розписка підписана [PERSON] , засвідчена підписами свідків [PERSON] , [PERSON] . Згідно з копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , 10 березня 2023 року [PERSON] набула права власності на автомобіль CHEVROLET AVEO, 2005 року виготовлення, об`ємом двигуна 1498 см.куб., колір сірий, номер VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] /а.с.13/. В судовому засіданні позивачем та представницею відповідачки визнано, що вартість автомобіля CHEVROLET AVEO, 2005 року виготовлення на момент його придбання становила 3\~600 доларів США. 01 серпня 2023 року [PERSON] складена розписка, засвідчена копія якої надана суду /а.с.15/ та оригінал якої оглянутий судом, згідно з якою [PERSON] отримав у рахунок погашення боргу від [PERSON] суму в розмірі 1\~000,00 доларів США згідно з усним договором позики від 08 березня 2023 року. Розписка підписана [PERSON] 01 жовтня 2023 року [PERSON] складена розписка, засвідчена копія якої надана суду /а.с.16/ та оригінал якої оглянутий судом, відповідно до якої [PERSON] отримав у рахунок погашення боргу від [PERSON] суму в розмірі 2\~000,00 доларів США згідно з усним договором позики від 08 березня 2023 року. Розписка підписана [PERSON] 25 травня 2024 року [PERSON] складена розписка, засвідчена копія якої надана суду /а.с.16/ та оригінал якої оглянутий судом, згідно з якою [PERSON] отримав у рахунок погашення боргу від [PERSON] суму в розмірі 1\~000,00 доларів США згідно з усним договором позики від 08 березня 2023 року. Розписка підписана [PERSON] . Згідно з належним чином засвідченою копією договору купівлі-продажу №1246/2023/4125826 від 26 жовтня 2023 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] відбулася перереєстрація автомобіля CHEVROLET AVEO, 2005 року виготовлення, 1498 см.куб. об`єм двигуна, колір сірий, номер VIN [NUMBER] /а.с.50, 51-52/. За домовленістю сторін вартість транспортного засобу визначена сторонами договору у розмірі 110\~000,00 грн. З засвідчених копій довідок про доходи /а.с.26, 27/ вбачається, що загальна сума доходу [PERSON] за місцем отримання доходу становить за періоди: з 01 вересня 2022 року по лютий 2023 року 326\~857,17 грн; з березня по серпень 2023 року 209\~562,19 грн. Загальна сума -536\~419,36 грн, з яких СВ 96\~555,50 грн. Також, ухваленим Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області рішенням від 20 вересня 2023 року у справі № 183/8507/23 шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 13 липня 2013 року розірваний. З рішення суду вбачається, що [PERSON] з позовом до суду звернувся 17 липня 2023 року. Рішення набрало законної сили 21 жовтня 2023 року. Судовим наказом Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19 жовтня 2023 року у справі № 183/10924/23 присуджено стягнути з боржника, яким є [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи з 26 вересня 2023 року і до досягнення дитиною повноліття. З засвідченої копії звіту № 176 вбачається, що 04 жовтня 2023 року суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] на замовлення [PERSON] за результатами проведення огляду 05 жовтня 2023 року транспортного засобу SHEVROLET AVEO, VIN [NUMBER] , 2005 року випуску, державний номер [NUMBER] та проведення дослідження складений звіт про оцінку транспортного засобу, згідно з яким ринкова вартість Автомобіля становить 140\~420,00 грн /а.с.17-19, 20, 21/. З висновку\~експерта за\~результатами проведеної\~судової транспортно-товарознавчої\~експертизи №\~СЕ-19/104-24/18225-АВ\~від 10\~травня 2024\~року /а.с.99103,\~104/\~вбачається,\~що:\~середня ринкова\~ціна колісного\~транспортного засобу\~марки CHEVROLET\~моделі AVEO,\~2005\~року випуску,\~державний реєстраційний\~номер [NUMBER] ,\~VIN\~НОМЕР [NUMBER] ,\~станом на\~10\~березня 2023\~року складає\~137\~254,02\~грн; середня ринкова ціна колісного транспортного засобу марки CHEVROLET моделі AVEO, 2005 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , VIN НОМЕР [NUMBER] , станом на дату проведення експертизи складає 145 901,84 грн. Досліджуючи висновок\~суд ураховує,\~що проведення\~судової експертизи\~проведено завідувачем\~сектору автотоварознавчих\~досліджень відділу\~товарознавчих та\~гемологічних досліджень\~лабораторії товарознавчих,\~гемологічних,\~економічних,\~будівельних,\~земельних досліджень\~та оціночної\~діяльності Дніпропетровського\~НДЕКЦ МВС\~Червоноштаном А.\~К.,\~який має\~вищу економічну\~освіту,\~кваліфікацію судового\~експерта з\~правом проведення\~судової автотоварознавчої\~експертизи за\~експертною спеціальністю\~12.2\~«Визначення вартості\~колісних транспортних\~засобів та\~розміру збитку,\~завданого власнику\~транспортного засобу»\~(свідоцтво\~№ 17247,\~видане ЕКК\~МВС 07\~жовтня 2019\~року,\~підтвердження кваліфікації\~судового експерта\~за рішенням\~ЕКК МВС\~від 08\~лютого 2021\~року №\~2257),\~стаж експертної\~роботи -\~з 2018\~року.\~Експерт про\~відповідальність за\~завідомо неправдивий\~висновок експерта\~та відмову\~без поважних\~причин від\~виконання покладених\~на нього\~обов`язків\~за ст.\~384,\~385\~КК України\~попереджений.\~В обмеженнях\~щодо дослідження\~експертом вказано,\~що висновки\~цього дослідження\~є достовірними\~за таких\~умов:\~вся інформація,\~надана ініціатором\~проведення експертизи\~або отримана\~з незалежних\~джерел,\~приймалася за\~правдиву без\~перевірки на\~достовірність;\~ідентифікаційний номер\~КТЗ,\~що містить\~інформацію,\~яка необхідна\~для ідентифікації\~КТЗ,\~є достовірними;\~підтвердження автентичності\~номерів та\~технічних документів\~-\~це виняткове\~право комплексного\~дослідження транспортних\~засобів,\~що не\~поширюється на\~компетенцію експерта\~ авто\~товарознавця.\~З висновку\~вбачається проведення\~дослідження без\~фактичного огляду\~транспортного засобу,\~за ідентифікаційним\~номером КТЗ.\~У якості\~об`єкта порівняння\~експертом обрано\~КТЗ аналогічний\~досліджуваному -\~Chevrolet\~Aveo\~1.5і\~(Kalos(19.5),\~який знаходиться\~в технічно\~справному стані\~та підготовлений\~для реалізації\~на ринках\~України з\~урахуванням його\~строку експлуатації,\~коефіцієнту ринку\~регіону.\~Дослідження проведене\~із застосуванням\~програмного забезпечення: Програма по ідентифікації автомобілів «AUTOVIN»»; «Інформаційні дані по ідентифікації автомобілів сайту «ua.carplates.app»; «Офіційний курс гривні щодо іноземних валют». В судовому засіданні свідок [PERSON] , будучи попередженим про кримінальну відповідальність за дачі суду завідомо неправдивих показань, показав, що знає [PERSON] через відносини, пов`язані зі службою. В січні 2023 року він заїхав до [PERSON] . Після цього під час спілкування з позивачем він дізнався, що [PERSON] шукає машину для службової необхідності, на що запропонував свою допомогу у придбанні автомобіля шляхом надання коштів у борг за умови, що позивач складе розписку про отримання грошових коштів. Він допомагав шукати машину, яка б задовольнила потреби позивача. У березні 2023 року позивач знайшов потрібний йому транспортний засіб. Разом з позивачем він їздив оглядати автомобіль. Чи була корозія металу на машині він не пам`ятає. Вартість машини, за яку її продавали становила 3600,00 доларів США. У березні 2023 року він приїхав додому до позивача та передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 4\~000,00 доларів США купюрами по 100 доларів США, а [PERSON] написав розписку про отримання грошових коштів у борг та віддав йому. Щодо суми позики, позивачем указано про те, що інша частина позики необхідна для переоформлення автомобіля та оснащення салону для роботи. При складенні розписки були присутні дружина позивача, яка не заперечувала проти отримання позики, [PERSON] та [PERSON] . Вказав, що [PERSON] знала про мету придбання автомобіля, яку повідомляв [PERSON] , оскільки питання подальшого використання машини для служби позивача обговорювалося в тому числі і при відповідачці. Залишок боргу позивач передав йому у травні 2024 року у розмірі 1\~000,00 доларів США. Наведені сторонами доводи свідчать про наявність спору між сторонами щодо правового режиму майна, набутого під час шлюбу та зобов`язань, що виникли під час нього. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч. 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За ч. 1 ст. 79, ч. 1 ст. 80 СК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. За ч. 1, 4 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. За ч. 2 ст. 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Досліджені судом докази, в тому числі і висновок експерта, є належними та допустимими, не містять суперечностей та в цілому, своєю сукупністю, підтверджують обставини позову, на які посилається позивач. Судом перевірена достовірність доказів, сумніви щодо яких висловила представниця відповідачки. Відповідачкою доказів на спростування обставин, покладених в обґрунтування позову не подано, клопотань про проведення повторних експертиз не заявлено. Покази свідка є логічними, послідовними та не містять протиріч порівняно до досліджених судом доказів. Відтак, суд відхиляє посилання представниці відповідачки на неналежність доказів. Вирішуючи спір по суті, суд виходить з такого. За змістом частин першої та сьомої статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої статті 319 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною першою, сьомою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є, зокрема: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. За змістом ст. 69, ч. 1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Також за ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Щодо вимог позову про визнання майном спільним майном подружжя, визнання права власності із збільшенням частки на частку у праві власності, стягнення грошової компенсації та припинення права на частку з дня отримання грошової компенсації. Як наведено у висновку, щодо застосування норм права, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21). Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна. Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивача однією сім`єю з колишньою дружиною як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу з вересня 2008 року до 1 квітня 2014 року. Оскільки колишня дружина не спростувала презумпції спільної сумісної власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , суди попередніх інстанцій правильно поширили режим спільної сумісної власності на це майно. Однак помилковим є висновок судів першої та апеляційної інстанцій про необхідність задоволення вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог (частина перша статті 11 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій). Аналогічний припис містить частина перша статті 13 ЦПК Україну у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду. Позивач не заявляв вимог про припинення права спільної сумісної власності на квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] , а тому суди на порушення норм процесуального права вийшли за межі позовних вимог у цій частині. Отже, задоволення вимоги про поділ квартири [ADDRESS] як спільної сумісної власності шляхом визнання за позивачем та колишньою дружиною права власності на її частину за кожним саме собою свідчить про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такий об`єкт. Тому в судів попередніх інстанцій не було підстав для зазначення в резолютивній частині рішення про припинення такого режиму щодо квартир [ADDRESS] та [ADDRESS]. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові (пункт 40) від 8 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже виснувала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту. Відносно до справи, що розглядається, суд висновує, що на відміну від справи № 523/14489/15-ц, у даній справі майно, щодо якого виник спір Автомобіль, придбано в період шлюбу, тобто презюмується спільним майном подружжя, проти чого не заперечували сторони та щодо якого позивач в заяві про зміну предмету позову не заявляв окремої вимоги про визнання його особистою власністю. Внаслідок чого, суд вважає релевантним для даних відносин вказану постанову ВП ВС у справі № 523/14489/15-ц, а тому відсутні підстави для задоволення окремої вимоги щодо визнання Автомобіля спільною сумісною власністю, оскільки таке питання вирішується під час вирішення вимоги про поділ такого майна. Надані в справу матеріали свідчать, та як визнано сторонами, спірний автомобіль придбаний автомобіль придбаний 10 березня 2023 року, тобто у період шлюбу сторін та зареєстрований на відповідачку. Позивач не заперечував свою згоду на укладення правочину. Вказував, що саме він займався придбанням спірного майна. Відтак, суд висновує про належність вказаного автомобіля CHEVROLET AVEO, 2005 року виготовлення, об`ємом двигуна 1498 см.куб., колір сірий, номер VIN [NUMBER] , реєстраційний номер [NUMBER] до спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] . Посилання представниці відповідачки на те, що спірний автомобіль є подарунком позивача їй на день народження, навіть з урахуванням дати народження відповідачки (04 березня), не приймається судом до уваги з огляду на відсутність письмового договору або інших доказів укладання договору дарування та покази свідка у справі. Також, в силу характеристик спірного майна, враховуючи службу позивача, не може бути віднесене спірне майно до складу речей для професійних занять, а тому суд не приймає до уваги під час вирішення спору мету придбання майна, зазначену позивачем. Стосовно підстав для збільшення частки у праві спільної сумісної власності подружжя суд ураховує, що відповідно до п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 Сімейного Кодексу України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 Сімейного Кодексу України). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Таким чином, суд може відступити від засад рівності часток подружжя, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав спільне майно, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Доказів на підтвердження того, що відповідачка не дбала про матеріальне забезпечення сім`ї, приховала спільне майно, сплачує аліменти на утримання спільної дитини сторін в розмірі, який не є достатнім для її утримання не надано. Позивач у судовому засіданні вказував на те, що дитина сторін після розірвання шлюбу проживає із відповідачкою, що підтверджується також і судовим наказом у справі 183/10924/23. Посилання позивача, що істотними обставинами для відхилення від презумпції рівності часток подружжя є дії відповідачки, яка без згоди позивача і всупереч його волі відчужила спірний автомобіль третій особі, не є підставою для відхилення від засади рівності часток, оскільки в силу особистої волі кожної людини стосується дій, спрямованих на розпорядження майном, хоча і в порушення принципу спільності волі. При цьому, не може бути визнано продаж і таким, що здійснено всупереч інтересів сім`ї, через продаж за ціною, яка нижче ринкової в силу принципу свободи договору. Доказів того, що відповідачка витратила кошти, отримані від продажу автомобіля на свій розсуд, не в інтересах дитини, вступила у змову з покупцем з метою зниження вартості майна суду не надано. Інших істотних обставин судом з матеріалів справи не встановлено. Таким чином суд приходить висновку, що в порядку поділу спільного майна подружжя позивач має право на частку спірного майна та що відсутні підстави для збільшення частки у праві спільної сумісної власності позивача при поділі спільного майна подружжя. Водночас, суд ураховує, що надані позивачем та отримані судом докази у справі вказують на відчуження відповідачкою 26 жовтня 2023 року спірного Автомобіля на користь [PERSON] за ціною 110 000,00 грн. При цьому доказів на підтвердження наявності письмової, або іншої форми згоди позивача на таке відчуження майна відповідачкою не надано. Згідно висновками щодо застосування норм права, наведеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 за загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Прикладом спільного майна є спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу та належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). При цьому дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18). Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна. Тобто відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду виснує, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). В іншому випадку, у разі якщо сторона договору або інша особа (зацікавлена особа) хоче отримати еквівалент вартості майна, яке було відчужено без її згоди, вона має право подати позов про стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, що є ефективним способом захисту без визнання правочину недійсним та застосування реституції. У цьому випадку важливим є встановлення на час вирішення спору ринкової вартості спільного майна, яке було відчужено, а у разі неможливості визначення такої вартості саме цього майна - ринкової вартості майна, подібного за якостями (технічними характеристиками) до відчуженого. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України). Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини друга, четверта та п`ята статті 71 СК України). Право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України). Вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації замість частки позивача у праві спільної сумісної власності на майно подружжя не породжує обов`язку відповідача попередньо внести відповідну суму на депозитний рахунок суду (див. висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 червня 2018 року у справі № 299/2587/15-ц). Підтвердження платоспроможності такого відповідача законодавство України не вимагає. Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Таким чином, оскільки у цій справі спірний Автомобіль відчужений відповідачкою без згоди позивача, висновком судової транспортно-товарознавчої експертизи визначено, в тому числі, середню ринкову вартість спірного Автомобіля на дату проведення експертизи 145\~901,84 грн, ураховуючи, що суд виснував про наявність підстав для визнання за позивачем права власності на частину у спірному майні, суд висновує про наявність підстав для задоволення позову в цій частині частково та присудження до стягнення з відповідачки на користь позивача грошової компенсації у сумі 72\~950,92 грн за належну йому частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя, в розмірі 1/2 вартості відчуженого транспортного засобу марки SHEVROLET AVEO, VIN [NUMBER] , 2005 року випуску. В іншій же частині позову щодо визнання майна спільним майном подружжя, визнання права власності в порядку поділу майна подружжя зі збільшенням частки у праві спільної сумісної власності, припинення права на частку в праві спільної сумісної власності з дня отримання компенсації належить відмовити через обрання позивачем у цій частині неефективного способу захисту. Крім того, з набранням законної сили судовим рішенням про поділ майна подружжя шляхом стягнення компенсації частки вартості припиняється право на спільну сумісну власність в порядку ч. 3 ст. 372 ЦК України, а тому додаткового припинення права власності на спірне майно не передбачається. Стосовно позову в частині стягнення грошової компенсації за частину позики, суд висновує таке. Згідно з висновком щодо застосування норм права, наведеним у постанові Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 372/1558/16-ц до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Проте, у справі № 372/1558/16-ц Верховним Судом вказано, що апеляційний суд встановив, що належних і допустимих доказів про укладення договору позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів за цим договором для задоволення потреб сім`ї, а саме для придбання спірних будинку і земельної ділянки, а також, що [PERSON] давала згоду на укладення такого договору і знала про придбання будинку та земельної ділянки за ці грошові кошти, матеріали справи не містять. Водночас у цій справі судом установлено, що 08 березня 2023 року (за два дні до придбання спірного Автомобіля) позивачем укладений договір позики, за яким отримано у борг грошові кошти в розмірі 4\~000,00 доларів США. Сторони в судовому засіданні визнали, що вартість спірного Автомобіля на момент придбання (10 березня 2023 року) становила 3\~600,00 доларів США. Свідок [PERSON] , допитаний судом, також показав, що допомагав позивачеві у пошуку машини для придбання та що вартість спірного Автомобіля становила 3\~600,00 доларів США. Також, даний свідок показав, що при передачі ним грошових коштів позивачеві у позику була присутня відповідачка, яка не заперечила проти позики та знала цільове спрямування отриманих у борг коштів. Отримання позики у більшому розмірі, ніж вартість автомобіля, пояснено позивачем, як необхідність отримання додаткових коштів на оформлення права власності на придбане майно, його перереєстрацію. Згідно з висновком щодо застосування норм права, викладеним у постанові Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 752/7501/18, правовий аналіз частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Тобто, на рівні закону закріплено об`єктивний підхід, оскільки він не пов`язує виникнення обов`язку другого з подружжя з фактом надання ним згоди на вчинення правочину. Навіть якщо другий з подружжя не знав про укладення договору він вважатиметься зобов`язаною особою, якщо об`єктивно цей договір було укладено в інтересах сім`ї та одержане майно було використано в інтересах сім`ї. Такий підхід в першу чергу спрямований на забезпечення інтересів кредиторів. За таких обставин суди повинні досліджувати, чи отримані грошові кошти були витрачені в інтересах сім`ї, чи підтверджено це відповідними доказами, а також з`ясовувати, чи надавав інший з подружжя у письмовій формі згоду на укладення договору позики. За своєю природою принцип змагальності судового процесу засновується на розподілі процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - на відповідача. За ст. 1046, ч. 2 ст. 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Як наведено у висновку з питань застосування норм права, викладеному у постанові Верховного суду від 26 вересня 2024 року у справі № 703/141/23, для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин. Так, у справі, що розглядається, дата отримання майна у позику та дата придбання спірного майна, сума, отримана у позику та вартість майна, відсутність доказів на підтвердження використання при придбанні майна інших коштів переконує суд у висновку, що для придбання Автомобіля 10 березня 2023 року ціною 3\~600,00 доларів США подружжям [PERSON] та [PERSON] використані кошти у розмірі 4\~000,00 доларів США, отримані у позику позивачем 08 березня 2023 року. Відтак, кошти за договором позики використані в інтересах сім`ї та відповідне боргове зобов`язання слід урахувати при поділі спірного майна, наявного на час розподілу. При цьому, доводи представниці відповідачки, що відповідачка не знала про отримання позики та про те, що для придбання майна використані грошові кошти, накопичені подружжям, або що продавцю автомобіля сторонами або одним із них передавались саме накопичені подружжям грошові кошти покупцю автомобіля нічим не підтверджені. Доказів на спростування доводів та доказів, наданих позивачем стороною відповідача не надано, як не надано доказів і використання майна, отриманого у позику для власних потреб позивача. Відтак суд відхиляє такі доводи, як необґрунтовані. Сама лише наявність у позивача, а відтак і у сім`ї, доходів, достатніх для придбання автомобіля, за наявності факту отримання позики за два дні до придбання майна та доказів у виді показів свідка, розміру вартості придбаного майна, не вказує на використання саме накопичень, сформованих за рахунок доходів, для придбання такого майна. За нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Разом з тим при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Отже, у подружжя, окрім права спільної сумісної власності на отримані грошові кошти та одержане за рахунок останніх майно, внаслідок укладення кредитних договорів, також виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносились особисті кошти кожного із подружжя у рахунок погашення кредитних зобов`язань. Як наведено у висновку щодо застосування норм права у постанові Верховного Суду від 01 вересня 2022 року у справі № 295/9244/17, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, а тому якщо боргові зобов`язання підтверджуються наявними у справі доказами, такі боргові зобов`язання повинні ураховуватися при поділі майна подружжя. Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19). Виконання кредитних зобов`язань, які виникли у обох з подружжя, за рахунок особистих коштів одного з них (у тому числі і частково) може бути підставою для вимог до іншого подружжя, в тому числі і за правилами статті 544 ЦК України. Так, відповідно до статті 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. Зазначена компенсація може бути стягнута лише у разі погашення за особисті кошти кредитної заборгованості, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду України, викладеним у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-801цс16 та постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 712/6574/16-ц (провадження № 61-17824св18). Згідно з ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Матеріали справи свідчать, що позивачем під час перебування у шлюбі здійснено повернення коштів за позикою від 08 березня 2023 року у розмірі 1\~000,00 доларів США (01 серпня 2023 року) та 2\~000,00 доларів США (01 жовтня 2023 року). Також, після розірвання шлюбу (21 жовтня 2023 року) позивачем 25 травня 2024 року повернуто останню частину позики у розмірі 1\~000,00 доларів США. При цьому, позивач указував на те, що між сторонами припинені фактичні шлюбні відносини 18 березня 2023 року. При цьому, суд ураховує, що з позовом про розірвання шлюбу [PERSON] у справі № 183/8507/23 звернувся 17 липня 2023 року. Первісний позов у справі, що розглядається, отриманий судом 31 жовтня 2023 року. Позивачем надано докази отримання ним доходу від служби з квітня по серпень 2023 року в розмірі 185\~468,94 грн. Відповідачкою докази отримання нею доходів не надано, використання при поверненні коштів спільного майна подружжя не надано. Розписки, надані суду про повернення коштів та покази свідка вказують на повернення коштів особисто позивачем. Представниця відповідачки в судовому засіданні вказала, що відповідачка фактично припинила сімейні відносини з позивачем 17 березня 2023 року. Про позику та про погашення її позивачем не знала. До посилання на відсутність обізнаності про позику суд відноситься критично з підстав, указаних вище. Доказів на спростування посилань позивача суду не надано. Таким чином, суд приходить висновку, що кошти за укладеним під час шлюбу договором позики сторони витратили в інтересах сім`ї, а саме на придбання машини та супутні потреби. Приймаючи до уваги те, що повернення позики позикодавцю здійснював позивач одноосібно, суд вважає підтвердженим той факт, що позивач на погашення заборгованості за позикою витратив особисті кошти, отримані від проходження служби. Доказів на підтвердження того, що при поверненні позики використано кошти відповідачки, або що сторонами спільно погашалася позика, отримана під час перебування у шлюбі, спільні кошти родини суду не надано. Внаслідок викладеного, суд вважає за необхідне, враховуючи позовні вимоги, в яких позивач просить стягнути з відповідачки 1/2 частину сплаченого боргового зобов`язання за договором позики, в еквіваленті 2 000 доларів США за офіційним курсом Національного Банку України на день платежу грошової компенсації, стягнути з відповідачки в порядку регресу половину суми коштів, сплачених позивачем за договором позики в розмірі 82\~470,20 грн (2\~000 * 41,2351 за курсом НБУ на день розгляду справи). За таких обставин суд приходить висновку про наявність підстав для задоволення позову в цій частині. Інші доводи та аргументи, наведені позивачем та представницею відповідачки у заявах по суті справи та поясненнях, як самі по собі так і у своїй сукупності не є підставою для відмови у задоволенні позову, чи його задоволенні, а тому не приймаються судом до уваги при ухваленні рішення. Також, ураховуючи застосування заходів забезпечення у цій справі ухвалою від 25 березня 2024 року, положення ч. 7, 9 ст. 158, п. 3 ч. 7 ст. 265 ЦПК України, враховуючи, що у вимогах про визнання права власності на Автомобіль відмовлено, суд вважає за необхідне скасувати заходи забезпечення, накладені судом. Згідно зі ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам. Позивачем при зверненні до суду з позовом сплачено судовий збір у розмірі 1 404,20 грн за подання позовної заяви, 605,60 грн за подання заяви про забезпечення позову та 2 271,85 грн вартості транспортно-товарознавчої експертизи. Також суд ураховує, що позивач є учасником бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору в силу п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Ураховуючи те, що позов задоволено частково на загальну суму 155\~421,12 грн, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір в розмірі 150,01 грн (1 554,21 1 404,20). На підставі викладеного,

Outcome: partial