Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

До Тиврівського\~районного суду\~Вінницької області\~надійшла позовна\~заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 29.01.2010 вона уклала шлюб із відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований виконкомом Білівської селищної ради Лутугинського району Луганської області, актовий запис №2. Від даного шлюбу є спільна неповнолітня дитина: [PERSON] , [INFO] . На протязі останніх років їхнє сімейне життя поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними сімейних відносин. Кожен з них має значно протилежні погляди на відносини у шлюбі. Подальший шлюб буде тільки негативно впливати на психологічний стан дитини. За її глибоким переконанням подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає сенсу вони різні люди з різними поглядами на життя. Відтак вважає, що причини, які спонукають її наполягати на розірванні шлюбу, обґрунтованими і подальше спільне життя із відповідачем, як подружжя та збереження шлюбу категорично неможливе. Також вона вимушена поставити питання про стягнення аліментів, оскільки нормальне утримання дитини потребує значних витрат на одяг, їжу, навчання і так далі. Їй як матері, самій важко буде задовільняти потреби дитини. На утримання спільної дитини вона бажає стягувати з відповідача аліменти. Відповідач працездатний, отримує доходи і згідно із ст. 180 СК УКраїни зобов`язаний утримувати дитину. Аліменти відповідач нікому не платить. Просить розірвати шлюб та стягувати [PERSON] на її користь на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини від усіх його доходів, щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати 1211,20 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 6000 грн. Процесуальні дії у справі: Ухвалою Тиврівського районного суду Вінницької області від 04.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи суд вирішив проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Судове засідання призначено 17.10.2024 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, причин неприбуття суду не повідомила, про розгляд справи була належно повідомлена. В позовній заяві зазначила, що просить судовий розгляд проводити за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в зудове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений в установленому законом порядку.Причин неявки суду не повідомлено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов в частині розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнав, пояснив, що вони з позивачкою мали спільні погляди на життя. До весни 2024 року їхні відносини були нормальними. На початку літа дружина почала спілкуватись в мережі інтернет з іншим чоловіком, а в липні 2024 року, коли він приїхав додому з гастролей, дружина повідомила, що між ними відносини завершено, бо вона знайшла іншого чоловіка. На даний час дружина переїхала проживати до іншого чоловіка в інше місто і забрала з собою їхню доньку. Він офіційно не працевлаштований, працездатних дітей на утриманні немає. Водночас, відповідач не погодився щодо стягнення на користь позивачки судових витрат на правову допомогу. Фактичні обставини справи, встановлені судом: 29 січня 2010 року між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 10). Після реєстрації шлюбу прізвище чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Сторони мають\~неповнолітню дитину:\~доньку [PERSON] ,\~ [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про її народження (а.с.11). З позовної заяви вбачається, що фактично шлюб розпався, подружжя не підтримує шлюбних стосунків, не веде спільного господарства та спільно не проживає. Взаємні почуття та взаємоповага одне до одного втрачено. Подружжя має різні погляди на життя і різні плани щодо майбутнього. На даний час між подружжям склались неприязні відносини. Сумісне життя подружжя є неможливим, шлюб існує лише формально, і тому його доцільно розірвати, оскільки збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд дійшов наступного висновку. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу. Стаття 51 Конституції України\~визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до\~частини 1 статті 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно із частинами 3, 4\~статті 56 СК України\~кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 2 статті 104,\~частиною 3 статті 105 СК України\~визначено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 СК України. Відповідно до частини першої статті 110,\~статті 112 СК України\~позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу. Судом встановлено, що шлюб існує формально, сторони не підтримують подружніх стосунків, відповідач позов в частині розірвання шлюбу визнав, сторони у справі вважають, що примирення та збереження їх сім`ї є неможливим. Вказані обставини стверджуються матеріалами позову. Враховуючи викладенні обставини в їх сукупності, зважаючи на те, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, з огляду на засади добровільності шлюбу, суд вважає, що позов в частині розірвання шлюбу підлягає до задоволення, оскільки, на переконання суду, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. В ході розгляду справи судом не встановлено обставин, які свідчать про те, що надання строку для примирення сторонам допоможе збереженню сім`ї, оскільки їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватись цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Клопотань про відновлення дошлюбного прізвища позивачка не заявляла, а відтак їй слід залишити прізвище, яке вона отримала при реєстрації шлюбу. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку. Відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини" в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Статтею 51 Конституції України та статтями 180, 191 Сімейного Кодексу України (далі СК України) передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно \~ст.\~11\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» та\~ст.\~141\~СК України,\~ батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Розірвання шлюбу між батьками чи проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч. 1,2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1-3 ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 182 СК України до обставин, які суд досліджує при визначенні розміру аліментів на дитину відносяться: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною другою ст. 182 СК України встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Прожитковий мінімум на час розгляду справи для дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 гривні, на місяць (ст. 7 Закону України Про Державний бюджет України на 2024 рік від 09.11.2023 №3460-ІХ). Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом (ч. 1 ст. 183 СК України). При цьому, відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу матері, батька або у твердій грошовій сумі) здійснюється за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, та змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Тобто спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі) здійснюється за рішення суду, але за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Таким чином суди не вправі виходити за межі позовних вимог та самостійно визначати спосіб стягнення аліментів, оскільки це буде порушенням принципу диспозитивності, визначеного ст. 13 ЦПК України. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 04.07.2018 № 490/4522/16-ц. Враховуючи, що дитина проживає разом з матір`ю, а позивач наполягає на визначенні стягнення аліментів у частці від доходу, суд дійшов висновку про визначення способу стягнення аліментів у частці від заробітку (доходу), батька. Сторони на підтвердження своїх доходів і матеріального стану у встановленому порядку докази суду не надали. Як і доказів на підтвердження інших обставини, що мають істотне значення, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. При визначені розміру аліментів судом враховується, що аліменти стягуються на дитину, яка перебуває на повному утриманні матері. Відповідач є людиною працездатного віку, розмір його доходів невідомий, інших утриманців не встановлено. Враховуючи викладене, а також факт визнання позовних вимог відповідачем, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення аліментів в розмірі 1/3 частки від усіх доходів відповідача, щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, підлягають до задоволення. Згідно ст. 191 СК аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а саме з 30.09.2024. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду підлягає негайному виконанню по справам про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Щодо розподілу судових витрат. Судовий збір. У позовній заяві позивачка просить стягнути з відповідача суму сплаченого судового збору, розмір якого становить 1211,20 гривень. Судом встановлено, що під час подання позовної зави до суду позивачкою сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн за позовну вимогу про розірвання шлюбу. За позовну вимогу про стягнення аліментів позивачка звільнена від сплати судового збору. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги пдлягають до задоволення, то з відповідача на користь позивачки підляхають стягненню судові витрати по сплаті судового збору. Крім цього, оскільки позивачку звільнено від сплати судового збору за позовною вимогою про стягнення аліментів на підставі п. 3 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір за даною позовною вимогою підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Витрати на правничу допомогу. У позовній заяві позивач просить стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000,00 гривень. Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до положень частин 1 - 6 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат, представником позивача адвокатом Покоєвичем А.О. було надано ордер на надання правничої допомоги від 17.09.2024, виданого на підставі договору про надання правової допомоги б/н від 17.09.2024 (а.с.18), Договір б/н про надання правничої допомоги від 17.09.2024 (а.с.16-17); розрахунок витрат на правову допомогу згідно договору про надання правової допомоги від 17.09.2024 (а.с.14-15); квитанцію до прибуткового касового ордера №б/н від 17.09.2024, відповідно до якої позивачем сплачено адвокату Покоєвичу А.О. кошти в розмірі 6000 грн. за надання правничої допомоги (а.с.13). Відповідно до розрахунку витрат на правову допомогу адвокатом було надано такі послуги: 1). зустріч, консультація клієнта та узгодження правової позиції, тривалість 1 год, вартість 2000 грн; 2). підготовка процесуальних документів (позовної заяви з додатками про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, тривалість 2 год, вартість 4000 грн. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст.41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», «Данілов проти України»). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Також, суд звертає увагу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Наталія Михайленко проти України», від 30 травня 2013 року, заява 49069/11). Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.11.2019 р. по справі №905/1795/18, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: approved