Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою, з урахуванням подальшої зміни предмета позову, посилаючись на те, що з 07 березня 2015 року по 22 березня 2016 року включно перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , від якого у них народився син - [PERSON] , [INFO] , про що в Книзі реєстрації актів цивільного стану 16 липня 2012 року зроблено відповідний актовий запис № 04 та виконкомом Присеймівської сільської ради Конотопського району Сумської області видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] . З огляду на те, що сімейне життя не склалося, шлюб сторін розірваний рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 11 березня 2016 року по справі № 579/318/16-ц; рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 11 березня 2016 року по справі № 579/354/16-ц стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття, а рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2016 року по справі N° 579/1599/16-ц визначено місце проживання дитини [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] . Дитина проживала з позивачкою довгий час, після чого почала проживати разом з батьком за адресою: [ADDRESS] . Так як батько фактично проживав разом з дитиною, останнім було подано позов до суду про припинення стягнення аліментів з батька дитини та стягнення аліментів з матері на утримання дитини. Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 19 лютого 2021 року позовні вимоги батька задоволено. На сьогоднішній день, син сторін [PERSON] , [INFO] , знову проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] , тому відсутні підстави для стягнення з неї аліментів на користь [PERSON] . Виходячи з викладеного, просила припинити стягувати з неї на користь [PERSON] аліментів на дитину [PERSON] , [INFO] , та стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини всіх видів його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання дитини, [PERSON] , [INFO] , з матір`ю - позивачем по справі. Позивач на неодноразові виклики суду в судові засідання не прибула, посилаючись на воєнний стан, існуючу небезпеку для неї та дитини сторін. Згідно з поданими заявами стверджувала, що дитина сторін бажає проживати разом із нею. Відповідач у судове засідання не прибув, про час і місце розгляду справи повідомлений в установленому законом порядку, клопотань про відкладення розгляду справи з поважних причин суду не надав. На попередніх судових засіданнях суду пояснив, що з травня 2018 року син сторін проживав разом із ним. Стосунки між ними були добрі, з боку відповідача приділялася необхідна увага дитині, зокрема у напрямку сприяння його навчанню та розвитку. 13.01.2020 року виконавчим комітетом Алтинівської сільської ради Кролевецького району Сумської області за письмовою згодою [PERSON] оформлено реєстрацію місця проживання сина саме у будинку відповідача, тобто мати проти їх спільного проживання не заперечувала. Однак починаючи з березня 2022 року син став проживати разом із позивачем [PERSON] у м. Києві. При цьому син сторін залишається учнем Алтинівського ліцею Кролевецької міської ради, що підтверджується довідкою навчального закладу №01-28/220 від 28.12.2023 року, а позивач фактично викрала його, перешкоджаючи його спілкуванню із відповідачем та його батьками, з якими дитина проживала близько чотирьох років. Позивач не має зареєстрованого місця проживання, тобто адреса, за якою можна було б визначити місце проживання дитини, взагалі відсутня, натомість у відповідача наявний власний будинок, у якому створені необхідні та належні умови для проживання і виховання дитини сторін. Виходячи з викладеного, просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, служби у справах дітей Голосіївської районної державної адміністрації міста Києва, у судові засідання по справі не прибув, згідно поданого клопотання просив справу розглянути без участі представника, долучити до справи висновок служби у справах дітей. Представник третьої особи, служби у справах дітей виконавчого комітету Кролевецької міської ради, в судовому засіданні пояснив, що надати висновок по суті справи вони позбавлені можливості, оскільки позивачка жодного разу на засідання з цього питання не прибувала, можливості з`ясувати думку дитини також не надала. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 07 березня 2015 року між сторонами, [PERSON] , [INFO] , відповідачем по справі, та [PERSON] , [INFO] , позивачем по справі, укладено шлюб, про що виконкомом Алтинівської сільської ради Кролевецького району Сумської області було складено відповідний актовий запис за №01, в результаті чого відповідачка змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », про свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] (а.с.17). Від даного шлюбу мають одну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.16). Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 11 березня 2016 року по справі № 579/318/16-ц шлюб сторін розірваний (а.с.18-19). Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 11 березня 2016 року по справі № 579/354/16-ц стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліменти на дитину у розмірі 1/4 частини всіх видів доходів, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, до досягнення дитиною повноліття (а.с.25-26). Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 15 листопада 2016 року по справі 579/1599/16-ц визначено місце проживання дитини [PERSON] за місцем проживання матері [PERSON] (а.с.22-24). [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] з 13.01.2020 року, що підтверджується довідками ЦНАП виконавчого комітету Кролевецької міської ради (а.с.142, 155), однак фактично не проживає з 01.04.2022 року, що підтверджується довідкою Алтинівського старостинського округу Кролевецької міської ради Конотопського району Сумської області № 280 від 13.12.2023 (а.с.156). Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 19 лютого 2021 року №579/1385/20 припинено стягнення аліментів з відповідача, батька дитини, та стягнуто аліменти з матері, позивачки по справі, на утримання дитини сторін (а.с.147-149). Згідно довідки Алтинівського ліцею Кролевецької міської ради №01-28/220 від 28.12.2023 року та характеристики №221 від 28.12.2023 року, дитина сторін [PERSON] , [INFO] , є учнем 6 класу вказаного навчального закладу, проживає у м.Києві з березня 2022 року, тому навчається дистанційно за допомогою додатку GoogleMeet та надсилає домашні завдання через застосунок Viber (а.с.157-158). Обоє батьків цікавляться успіхами дитини: мати через телефонні дзвінки та в режимі онлайн-участі в батьківських зборах, батько - особисто. Згідно з Актом від 05 серпня 2022 року та Актом від 04 серпня 2022 року, затвердженими начальником ЖЕД 105 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва», [PERSON] , [INFO] проживає разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (а.с.20-21). Відповідно до висновку Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації (органу опіки та піклування) від 15.02.2024 № 100-1944, малолітній [PERSON] , [INFO] , з квітня 2022 року проживає разом з матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Проживають однією родиною з фактичним чоловіком, [PERSON] , у його квартирі, яка належить йому на підставі права часткової власності. 08.11.2023 року за вищевказаною адресою посадовою особою Служби у справах дітей та сім`ї Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації проведено обстеження житлово-побутових умов проживання дитини та з`ясовано, що умови для проживання, виховання та розвитку дитини створено належним чином. Для малолітнього [PERSON] , [INFO] , наявна окрема кімната, де передбачене спальне місце, шафа для одягу, місце для навчання. Наявні дитячі речі: книги, іграшки, шкільне приладдя, одяг та взуття відповідно до віку, статі та сезону. Під час проведення обстеження умов проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , складено протокол бесіди з дитиною у присутності матері, з якого вбачається, що він бажає проживати разом з матір`ю, бо батько був часто п`яний, ображав, інколи бив ременем. З батьком бачився останній раз у квітні 2022 року, засобом телефонного зв`язку або за допомогою месенджерів перестав спілкуватись, бо він словесно ображав матір. Згідно довідки від 07.02.2024 № 11/02, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчається у 6-А класі спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови № 165 міста Києва. [PERSON] , [INFO] , обслуговується в Комунальному некомерційному підприємстві «Дитяча клінічна лікарня № 6» Шевченківського району міста Києва з 29.08.2022 року, декларацію укладено матір`ю, [PERSON] , з лікарем-педіатром [PERSON] . У разі захворювання, здійснення профілактичних оглядів та щеплень, звертається мати, [PERSON] , цікавиться станом здоров`я сина, вчасно проходить профілактичні щеплення за віком, виконує усі рекомендації лікарів. За інформацією лікуючого лікаря, батько дітей, [PERSON] , жодного разу не був присутній на прийомі під час огляду дитини у лікаря (а.с.132-133). Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом. Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України "Про охорону дитинства"). Відповідно до частин 8 та 9 статті 7 Сімейного Кодексу України (далі СК України), регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно зі статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Виходячи зі змісту частини шостої статті 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі N 466/1017/20). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі N 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини. У цій справі встановлено, що лише батько дитини, відповідач по справі, має належні житлові умови, тоді як мати дитини, позивач по справі, не надала суду жодних доказів про наявність та адресу зареєстрованого місця проживання, за яким можна було б визначити місце проживання дитини сторін. Суд об`єктивно оцінює надані позивачкою Акти за підписами сусідів, як документи, що підлягають критичній оцінці і не сприймаються як підтвердження стабільного зв`язку матері та дитини із житлом за вказаною в Актах адресою. У той же час за наданими суду матеріалами підтверджується, що обоє батьків мають бажання виховувати дитину та дбати про її інтереси. Система правосуддя прислухається до дітей, серйозно ставиться до їх думок і має гарантувати захист прав дитини. Дитина, яка внутрішнім законодавством визнається такою, що має достатній рівень розуміння, під час розгляду судовим органом справи, що стосується її, наділяється правами: отримувати всю відповідну інформацію; отримувати консультацію та мати можливість висловлювати свої думки; клопотати про призначення спеціального представника під час розгляду судовим органом справ, бути поінформованою про можливі наслідки реалізації своїх думок та про можливі наслідки будь-якого рішення (статті 3, 4 Європейської конвенції про здійснення прав дітей 1996 року). Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Разом з тим, згода дитини на проживання з одним з батьків не повинна бути абсолютною для суду, якщо така згода не буде відповідати інтересам дитини (стаття 12 Конвенції про права дитини, стаття 171 СК України, стаття 14 Закону України "Про охорону дитинства"). Думка дитини може бути висловлена у письмових доказах (висновках органів опіки та піклування, спеціалістів тощо); електронних доказах (відео-, аудіоматеріалах); висновках психологічної експертизи; показаннях самої дитини, присутньої в залі судового засідання або з використанням режиму відеоконференції. При оцінці пояснень дитини необхідно враховувати її вік на момент опитування, рівень розвитку та психологічні особливості, притаманні відповідному віку. Суд враховує висловлену дитиною думку системно, з`ясовуючи належно фактичні обставини справи, досліджуючи та надаючи належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, що в результаті сприятиме правильному вирішенню питання місця проживання дитини. Тільки так будуть забезпечені найкращі інтереси дитини, а не інтереси та бажання батьків, які вони не можуть чи не бажають вирішувати в позасудовий спосіб (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі N 404/3499/17). Суд з усією ретельністю враховує ту обставину, що позивач постійно і послідовно уникала надання дитині можливості висловити свою справжню думку у даній справі, відмовлялася з`явитися за викликом суду та забезпечити прибуття дитини, попри наявність можливості участі за допомогою системи відеоконференцзв`язку. Враховуючи викладене, суд критично ставиться до «думки дитини», нібито висловленої у висновку третьої особи та письмових заявах позивача, з огляду на свідоме уникнення перевірки справжньості такої думки судом шляхом безпосереднього опитування дитини. Відповідно, суд приходить до думки, що відсутність висновку третьої особи - служби у справах дітей Кролевецької міської ради - не може безкінечно перешкоджати ухваленню рішення у справі, особливо з урахуванням того, що саме дії позивача по справі, її послідовна відмова прибути на засідання та забезпечити явку дитини призвели до тривалого унеможливлення складення такого висновку. Обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі, якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами (дана позиція висловлена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19). Мати, батько, баба, дід, інші особи, з якими проживають неповнолітні брати та сестри, зобов`язані сприяти їхньому спілкуванню (частина третя статті 259 СК України). Якщо це можливо, суди не повинні допускати розлучення братів і сестер. При визначенні роздільного місця проживання дітей, з урахуванням конкретних обставин справи, окрім емоційного зв`язку між братами/сестрами необхідно звернути увагу на деякі аспекти: чи не завдасть братам/сестрам істотної психологічної травми подальше роздільне проживання, а отже, чи може це вплинути на погіршення їх психічного та психологічного стану; різниця у віці між дітьми, чи мала місце опіка старшої дитини над молодшим братом/сестрою; чи є відчуття дітьми однієї сім`ї на час вирішення спору. Має значення також проживання в одному чи різних населених пунктах, відстань між ними, чи унеможливить віддаленість місця проживання дітей спілкування між собою; тривалість проживання кожного з дітей з батьком або матір`ю на час вирішення спору; чи не проявляв один з батьків байдужості до виховання тієї дитини, яка проживала окремо тощо. У пункті 67 Загального коментаря N 14 від 29 травня 2013 року Комітет ООН з прав дитини зазначив, що в інтересах дитини доцільно виходити зі спільної батьківської відповідальності. Приймаючи рішення в інтересах дитини, суддя має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. У Резолюції "Рівність і спільна батьківська відповідальність: роль батька" від 02 жовтня 2015 року N 2079 Парламентська Асамблея Ради Європи підкреслила необхідність поваги органів влади держав-членів до права батьків нести спільну відповідальність, забезпечивши, щоб сімейне право передбачало у разі роздільного проживання батьків або розірвання шлюбу можливість спільної опіки над дітьми в їх найкращих інтересах на основі взаємної згоди між батьками (пункт 2). Крім того, Парламентська Асамблея Ради Європи звернула увагу, що розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи щодо ролей, які нібито призначаються жінкам і чоловікам у сім`ї, і є очевидним відображенням соціологічних змін, які відбулися за останні п`ятдесят років в організації приватної та сімейної сфер (пункт 4). Спільне батьківство слід сприймати як координацію між дорослими у їхніх батьківських ролях і здатність підтримувати та допомагати один одному, воно сприяє покращенню співпраці між батьками та зменшенню ризику потенційних суперечок, оскільки така модель вільна від тягаря переможець-переможений. Водночас труднощі, пов`язані із спільною опікою, належать до початкового періоду адаптації, і завдяки тривалому контакту батьків ці труднощі поступово зникають. Спільна фізична опіка сприяє відкритому спілкуванню між батьками, мінімізації конфліктів та розчарувань, приносить користь стосункам матір-дитина і батько-дитина. З урахуванням вищезазначеного, при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини суд з урахуванням обставин справи має право розглянути питання щодо визначення місця проживання дитини з одним із батьків із забезпеченням контакту дитини з іншим з батьків чи застосування спільної фізичної опіки з почерговим проживанням дитини у помешканні кожного з батьків за відповідним графіком. У постановах від 26 жовтня 2022 року у справі N 750/9620/20, від 04 жовтня 2023 року в справі N 208/4667/20, від 14 грудня 2022 року у справі N 742/2571/21, від 10 січня 2024 року у справі N 183/3958/20 Верховний Суд звертав увагу на можливість застосування судами моделі спільної фізичної опіки батьків над дитиною. Судом встановлено, що як батько, так і мати дітей належним чином ставилися до виконання своїх батьківських обов`язків, створили належні умови для виховання та розвитку дітей, у той же час між сторонами існує особистий конфлікт та неприязні стосунки, що унеможливило вирішення питання про фізичну опіку щодо їх спільної дитини в позасудовому порядку. Відтак суд вважає доцільним розглянути можливість та доцільність застосування моделі спільної фізичної опіки над дітьми (почергового проживання з кожним із батьків за відповідним графіком). Під час вирішення питання щодо можливості встановлення спільної фізичної опіки, суди, окрім загальних обставин, мають також враховувати: бажання кожного з батьків, щоб дитина проживала разом з ним, згоду на участь у її вихованні та піклуванні; наявність у обох батьків сталих відносин з дитиною та бажання останньої спілкуватися з обома батьками; відсутність обставин, зазначених у частині другій статті 161 СК України, а також інших обставин, що можуть становити загрозу інтересам дитини; наявність у кожного з батьків часу та можливості, що дозволяє належним чином опікуватися дитиною; місце проживання кожного з батьків, що знаходиться не далеко від звичайного місця проживання дитини (сформованих місць життєвих інтересів дитини) тощо. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Враховуючи те, що дитина тривалий час проживає з матір`ю, вона має відповідні соціальні контакти за місцем проживання матері, виявляє більшу прихильність до неї. Однак, вочевидь, дитина чоловічої статі потребує і батьківської турботи та безумовної любові, яка має позитивно впливати на його розвиток. Подолання певних дискомфортних на першому етапі незручностей для дитини, пов`язаних з тимчасовою зміною звичного для нього місця проживання і середовища, а також налагодження емоційного контакту з батьком має відбуватися у співпраці батька і матері, а також органів у справах дітей, за необхідності - психологів. Доказів, які б свідчили про неможливість відновлення та підтримання належного емоційного контакту між батьком та сином або шкідливість таких контактів для дитини, не здобуто. Використання спільної фізичної опіки у цій справі спрямоване на повернення батька у життя і виховання дитини, яка потребує як материнського, так і батьківського виховання, що у їх синтезі формують основу становлення дітей як повноцінних членів суспільства. Таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд, виходячи із найкращих інтересів дитини, вважає, що місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , на поточному етапі доцільно визначити почергово з кожним з батьків, у такому порядку: два тижні з батьком [PERSON] за адресою [ADDRESS] ; два тижні з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . При вирішенні питання обґрунтованості позову в частині вимоги щодо звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, стягнення аліментів з відповідача, суд виходить з наступного. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до частин першої та другої статті 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Отже, статтею 179 СК України врегульовано питання права власності на аліменти, які отримуються на дитину одним із батьків та їх цільове призначення. Зокрема, передбачено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини і мають використовуватися за цільовим призначенням в інтересах дитини. Під цільовим призначенням при цьому потрібно розуміти витрати спрямовані на забезпечення потреб та інтересів дитини, зокрема потреби у харчуванні, лікуванні, одязі, гігієні, забезпечення речами, необхідними для розвитку і виховання дитини, реалізації її здібностей. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 29.06.2022 № 596/826/21. Окрім того, в цій же постанові Верховний Суд звернув увагу суді попередніх інстанцій на те, що враховуючи правову природу аліментів, їх цільовий характер, а також передбачені законом підстави їх стягнення на корить того з батьків, з ким проживає дитина,

Outcome: partial