Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

26.02.2024 [PERSON] звернулась до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому народились діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач вказала,\~що неповнолітні діти\~проживають з\~позивачем та\~знаходяться на\~її утриманні.\~Відповідач протягом\~тривалого часу\~у добровільному\~порядку не\~надає матеріальну\~допомогу на\~утримання дітей\~та не\~приймає участі\~у їх\~вихованні,\~хоча є\~фізично здоровим та його матеріальне становище дозволяє виділяти кошти на утримання дітей. При цьому позивач не має можливості самостійно та у повному обсязі забезпечити фізичний та духовний розвиток дітей. За таких підстав позивач просить стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі по 10000 грн на кожну дитину щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 26.02.2024 і до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Тернопільського районного\~суду Тернопільської\~області від\~28.02.2024 дана цивільна справа передана на розгляд за підсудністю до Козівського районного суду Тернопільської області. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 09.05.2024 ухвала Тернопільського районного суду Тернопільської області від 28.02.2024 скасована та справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. 16.05.2024 відкрите провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначене судове засідання на 11.06.2024 та наданий сторонам строк для подання заяв по суті справи. 11.06.2024 судове засідання відкладене на 03.07.2024 у зв`язку із неявкою відповідача. 03.07.2024 у судовому засіданні оголошена перерва до 22.08.2024 за клопотанням представника позивача. 22.08.2024 витребувані докази, у судовому засіданні оголошена перерва до 19.09.2024. 19.09.2024 судове відкладене на 10.10.2024 у зв`язку з відсутністю відомостей про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце судового засідання. У судовому засіданні 10.10.2024 представник позивача [PERSON] позов підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, та просив позов задовольнити повністю. Пояснив, що станом на даний час відповідач не надає кошти на утримання дітей. Вказав, що розмір витрат, які несе позивач на утримання неповнолітніх дітей, відповідає розміру аліментів, які вона просить стягувати з відповідача, а також зазначив, що позивач самостійно піклується про дітей та здійснює догляд за ними. Пояснив, що позивач не працевлаштована та лише отримує незначний дохід від надання земельної ділянки в оренду. Крім цього, зазначив, що на даний момент відповідач перебуває на військовій службі у Збройних Силах України, а відтак має можливість утримувати своїх неповнолітніх дітей. Не заперечував проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення за наявними матеріалами справи. У судове засідання 10.10.2024 позивач [PERSON] не з`явилася, однак приймає участь у судовому процесі через свого представника. У судове засідання 10.10.2024 відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про дату, час і місце цього засідання, повторно не з`явився. Правом подання відзиву відповідач не скористався. Заяви чи клопотання на день розгляду справи від відповідача до суду не надходили. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, приймаючи до уваги повторну неявку в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд прийшов до переконання про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів (постановлення заочного рішення). Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Суд установив, що у період з 06.08.2007 до 15.08.2024 [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15.08.2024. Указане підтверджується відомостями, наявними у відкритому доступі в Єдиному державному реєстрі судових рішень. У даному шлюбі народились діти [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Такі обставини підтверджуються повторними свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 2, 3). Згідно з витягами з реєстру територіальної громади № 2022/001547749 та № 2022/001547850 від 29.12.2022 (а.с. 12, 13) неповнолітні діти зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Так само за цією адресою зареєстрована і позивач, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади № 2022/001547713 від 29.11.2022 (а.с. 7). Також згідно з актом Великогаївської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області № 34 від 01.07.2024 (а.с. 92) [PERSON] проживає разом із дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , та здійснює сумлінний догляд за ними. Батько дітей [PERSON] не приймає участі у вихованні дітей. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Так само і положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Правовідносини щодо утримання батьками дитини регулюються главою 15 СК України, яка, зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов`язок є рівним для обох батьків і покладається на них, не зважаючи на те, з ким із батьків проживає дитина (ст. 180 СК України). Відповідно до ч. 1, 3 ст. 181 СК України \~способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними . За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Так, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідач в добровільному порядку не надає матеріальну допомогу на утримання неповнолітніх дітей. За таких обставин позивачу важко самій створити умови для належного утримання дітей, їх фізичного та духовного розвитку. Указане є підставою для стягнення з відповідача аліментів відповідно до рішення суду. При визначенні розміру аліментів суд виходить з такого. Частиною 1 ст. 184 СК України\~визначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч. 1 ст. 191 СК України). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Так, мінімально необхідний рівень матеріального забезпечення дитини відповідного віку встановлений на законодавчому рівні. Частина 2 ст. 182 СК України визначає, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, згідно зі ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років становить 3196 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до довідки Тернопільської філії Тернопільського обласного центру зайнятості № 683 від 17.06.2024 станом на 17.06.2024 [PERSON] не перебуває на обліку як безробітна в Тернопільської філії Тернопільського обласного центру зайнятості (а.с. 97). Згідно з відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків станом на 02.07.2024 (а.с. 90-91) [PERSON] отримує дохід від надання земельної частки (паю) в лізинг, оренду або суборенду у розмірі 5500 грн одноразово на рік. Інформація про інші доходи [PERSON] відсутня. Як вбачається з довідки № 3208 від 31.07.2024, [PERSON] перебуває на військовій службі у військовій частині [NUMBER] (а.с. 121). Також відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утриманих податків № 1900-2024-0000880 від 28.08.2024 (а.с. 143-145) [PERSON] є військовослужбовцем військової частини [NUMBER] та отримує дохід, який у 2024 році становить у середньому 67786,24 грн щомісячно. Так само розмір такого доходу відповідача підтверджується індивідуальними відомостями, наданими Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області (а.с. 147-150). При цьому позивач не надала суду жодних доказів на підтвердження тих обставин, що витрати, які несе позивач на утримання неповнолітніх дітей, становлять по 20000 грн на кожну дитину щомісячно, ураховуючи, що закон визначає рівний обов`язок батьків утримувати неповнолітніх дітей. Так само позивач не надала докази на підтвердження стану здоров`я та матеріального становища дітей, а також докази на підтвердження розміру витрат на купівлю продуктів харчування, одягу, шкільного приладдя тощо, інформацією про які, зважаючи на спільне проживання дітей з позивачем, остання має володіти. При цьому суд звертає увагу, що обов`язок доказування у цивільному процесуальному законодавстві полягає не лише у наданні доказів відповідачем на спростування вимог позивача, але і в обов`язку підтвердження позивачем заявлених позовних вимог належними та достатніми доказами. Суд відхиляє доводи представника позивача про те, що заявлений позивачем розмір аліментів є необхідним для забезпечення належного рівня проживання неповнолітніх дітей та має покладатись виключно на відповідача, зважаючи на те, що позивач не працевлаштована, не отримує дохід, а також здійснює догляд за дітьми. Суд зауважує, що закон покладає обов`язок на обох батьків здійснювати догляд за неповнолітніми дітьми, виконувати свої батьківські обов`язки з виховання дітей та так само здійснювати їхнє матеріальне утримання. Сам по собі факт непрацевлаштування позивача не спростовує обов`язок останньої нести витрати на забезпечення дітей та не може покладатись в основу стягнення таких витрат лише з відповідача. Докази того, що позивач за станом здоров`я чи з інших причин не може працювати та отримувати дохід, суду не надані. З урахуванням викладених обставин та зважаючи на рівний обов`язок батьків утримувати дітей, суд доходить висновку, що справедливими та фінансово можливими для відповідача і достатніми для забезпечення належного рівня неповнолітніх дітей сторін є аліменти у розмірі по 5000 грн на кожну дитину щомісячно. При цьому відповідач правом подання відзиву не скористався та у судове засідання не з`явився. Докази на спростування доводів позивача відповідач суду не надав. Так само суду не доведено, що за станом здоров`я, чи у зв`язку з наявністю на утриманні інших осіб, чи з інших підстав відповідач не може сплачувати аліменти у вказаному розмірі. Також суд звертає увагу, що відповідно до положень ст. 192 СК України позивач не позбавлена можливості звернутись до суду з позовної заявою про збільшення розміру аліментів, визначених за рішенням суду, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я платника або одержувача аліментів та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України). Приймаючи до уваги, що згідно з вимогами Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів, а також те, що даний позов задоволено частково у сумі 10000 грн, що становить 50% від заявленої вимоги, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 50% судового збору у сумі 605,60 грн, а 50% судового збору у сумі 605,60 грн необхідно компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: partial