Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про визнання за нею права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та з урахуванням належної їй на праві власності 1/3 частки квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] померла її матір [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . Дана квартира на підставі свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] , виданого 06.11.1996 року, належить на праві спільної сумісної власності їй, відповідачу та покійній матері. Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2023 року, за позивачем визначено розмір ідеальної частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка становить 1/3, частки співвласників у спільній сумісній власності на дану квартиру є рівними. Вказує, що за життя її мати [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла дочці [PERSON] . Про даний заповіт позивачу стало відомо вже після смерті матері. Враховуючи наведене, позивач вважає, що вона як спадкоємець зазначеного у заповіті майна після смерті матері, має право на визнання за нею права власності на таке майно в порядку спадкування, а тому просить позов задовольнити. Позовна заява поступила до суду 28.05.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.05.2024 року, позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків зазначених у мотивувальній частині ухвали. 13 червня 2024 року позивачем подано заяву на усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду від 30.05.2024 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 17.06.2024 року, прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27.10.2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. Суд повинен встановити, чи було надано заявнику, стороні цивільного провадження, розумну можливість ознайомитися з наданими іншою стороною зауваженнями або доказами та прокоментувати їх, а також представити свою справу в умовах, що не ставлять його в явно гірше становище vis-а-vis його опонента. Суд забезпечив сторонам можливість ефективно представляти свою справу в суді. Справа слухалась у відкритому судовому засіданні, а сторони повідомлялись про дату, місце та час розгляду справи. Підготовчі судові засідання у справі неодноразово відкладались у зв`язку із неявкою відповідача. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 03.09.2024 року, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Судове засідання призначене на 30.09.2024 року було відкладено у зв`язку із неявкою відповідача. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст.81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст.367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Представник позивача\~ [PERSON] \~-\~адвокат Бардин\~Р.І.\~в судовому\~засіданні позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просить суд позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився без поважних причин, належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи всіма можливими засобами, поштові відправлення повернуті з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Відзив на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно з частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи те, що представник позивача не заперечив проти ухвалення заочного рішення у справі, у відповідності до вимог ст.ст.280, 281 ЦПК України, суд постановив провести заочний розгляд справи, розглянути справу у відсутності відповідача, ухваливши заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно перевіривши\~обставини,\~на яких\~вони ґрунтуються, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується\~копією свідоцтва\~про право\~власності на\~квартиру №\~ [NUMBER] ,\~виданого Виконкомом\~Львівської міської\~Ради народних\~депутатів 06.11.1996\~року (а.с.31). 16 квітня 2019 року [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого усе своє майно, де б воно не було та з чого б не складалось і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті та те на що вона за законом буде мати право заповіла - дочці [PERSON] (а.с.33). Відповідно до\~копії свідоцтва\~про смерть серії\~ [NUMBER] від 05.03.2022 року, актовий запис № 99 вбачається, що [PERSON] померла [INFO] (а.с.30). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй на момент смерті майно у зв`язку із чим було заведено Четвертою Львівською державною нотаріальною конторою Львівської області спадкову справу № 168/2022 до майна померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2023 року (а.с.7-8). Відповідно до\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~заповітом від\~27.03.2023\~року вбачається,\~що [PERSON] , як спадкоємець зазначеного у заповіті майна після смерті матері [PERSON] , прийняла спадщину матері у виді недоотриманої пенсії (а.с.6). Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.10.2023 року, у справі № 463/5429/23, [PERSON] визначено розмір частки у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] , яка становить 1/3 (а.с.7-8). Згідно зі ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених цим Кодексу. Так, відповідно до положень ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав. Відповідно до ст.ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст.1220, 1221 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно зі ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною ч.1 ст.1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно з ч.ч.1, 10 статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством, на ім`я всіх спадкоємців або за їх бажанням кожному з них окремо. Свідоцтво про право на спадщину видається після спливу строку для прийняття спадщини. Згідно з п.2 ч.1 ст.5 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний сприяти фізичним та юридичним особам у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз`яснювати права і обов`язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду. Згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Крім того, суди при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Як зазначено у рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Будченко проти України», «найважливішою вимогою статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (див. рішення у справі «Бейелер проти Італії» (Beyeler v. Italy), [ВП] заява №33202/96, пп. 108-109, ЄСПЛ 2000?I) (п. 40). У справі «EAST/WEST ALLIANCE LIMITED» проти України» Європейський Суд зазначив: «Згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Вістіньш і Перепьолкінс проти Латвії» [ВП], заява N 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року) (п. 1);перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58,ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року) (2). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98) (п. 3)». Так, судом встановлено, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне їй майно, а саме 1/3 частку квартири [ADDRESS] , а єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті останньої є позивач [PERSON] . Крім того, позивач [PERSON] на підтвердження своїх вимог надала суду належні та допустимі докази того, що можливості оформити право на спадщину в позасудовому порядку не має. Згідно з п.п.1, 3.1 Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи наведене, позовні вимоги є обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки обраний позивачем такий спосіб захисту свого порушеного права, як визнання права власності в порядку спадкування за заповітом є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самого порушеного права позивача, а тому може бути застосований судом. Спірне майно належало спадкодавцю, а тому входить до складу спадщини, позивач є спадкоємцем вказаного нерухомого майна за заповітом, вчасно звернулася в органи нотаріату із заявою про прийняття спадщини, проте реалізувати своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину в позасудовому порядку змоги не має. Таки чином, суд вважає необхідним захистити права позивача та визнати в судовому порядку за нею право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] та з урахуванням належної їй на праві власності 1/3 частки квартири [ADDRESS] , визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частки квартири [ADDRESS] . Вирішуючи питання стягнення судових витрат, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 9175,50 гривень, сплата якого підтверджується відповідними квитанціями до платіжної інструкції від 28.05.2024 року та 12.06.2024 року відповідно (а.с.9, 29).

Outcome: approved