Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом, в якому просить: виділити їй шляхом поділу в натурі як окремий об`єкт нерухомого майна частину житлового будинку з цілою часткою володіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: в житловому будинку літ «А»: житлова кімната 1-3/17,40 кв.м, житлова кімната 1-4/8,80 кв.м, житлова кімната 1-5/8,40 кв.м, загальною площею 34,60 кв.м, сарай «В», убиральня «Г», ворота з хвірткою № 1, огорода № 3; припинити право спільної часткової власності на вказане домоволодіння. В обґрунтування позову зазначає наступне. Відповідач по справі - [PERSON] є її братом. Після смерті матері [INFO] , вона та відповідач прийняли спадщину. За кожним з них було визнано по частці житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] та видані відповідні свідоцтва про право на спадщину. 02.08.2016 року між ними був укладений договір конкретного користування спадковим майном, відповідно до якого вони визначили конкретне користування житловим будинком з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] . Даним договором визначено, що відповідно до розрахунку часток, проведеного КП КОР «Південне БТІ» та згідно з домовленістю сторін у користування відповідача [PERSON] переходять 57/100 частини вказаного житлового будинку, а у користування [PERSON] - 43/100 частини житлового будинку. Позивач зазначає, що наявна технічна можливість на виділ шляхом поділу домоволодіння в натурі в окремі домоволодіння, оскільки кожна частина будинку становить відокремлений житловий об`єкт з окремим входом-виходом. Об`єкти спільного користування між ними відсутні. На переконання позивача, виділ її частки в натурі не завдає шкоди інтересам відповідача, як співвласника. Крім того, позивач зазначає, що неможливість присвоїти номер її частині будинку та зареєструвати місце проживання створює труднощі у користуванні та розпорядженні належним їй нерухомим майном. З цих підстав просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Чайка О.В. позов підтримала, з підстав у ньому зазначених та просила задовольнити. Додатково пояснила, що позивачу та відповідачу по справі належить кожному по частці житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] та підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Ними визначений порядок конкретного користування даним майном шляхом укладенні 02.08.2016 відповідного договору. Згідно розрахунку часток, проведеного БТІ, розмір частки позивача складає - 43/100, відповідача 57/100. Позивач просить виділити їй у власність в натурі як окремий об`єкт нерухомого майна саме ту частку, яка була узгоджена між нею та відповідачем. При цьому представник зазначила, що позивач не просить стягнути з відповідача компенсацію через нерівність часток. В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Андрейків О.В. позов не визнав з підстав зазначених у письмових поясненнях від 04.07.2024 та просив відмовити у задоволенні позову. Зазначив, що з урахуванням висновку ВС у постанові від 19.05.2021 справа № 501/2148/17 позов не підлягає задоволенню, оскільки спірне майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, у зв`язку з чим виділ частки в цьому майні лише для позивача є неможливим, а можливий поділ цього майна в натурі між сторонами. Вислухав доводи представників сторін, дослідив письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.07.2015 року та Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 08.07.2015, позивач та відповідач по справі є спадкоємцями майна [PERSON] та кожному з них належить по частки житлового будинку з відповідними надвірними будівлями та спорудами в [ADDRESS] . (а.с.9,10-11) Згідно договору конкретного користування від 02.08.2016, [PERSON] та [PERSON] визначили наступний порядок користування вказаним житловим будинком з відповідними надвірними будівлями та спорудами відповідно до розрахунку часток для укладення даного договору проведеного КП КОР «Південне БТІ»: -у користування [PERSON] переходить 57/100 (п`ятдесят сім сотих) частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а саме: в житловому будинку літ. «А»: житлова кімната 1-2/14,70 кв.м., кухня 1-6/8,30 кв.м. загальною площею 23,0 кв.м., у веранді літ. «а»: коридор 1-1/5,60 кв.м., котельня 1-7/5,90 кв.м. загальною площею 11,50 кв.м, літня кухня «Б», погріб з шийкою «Б/п», сарай «Д», огорожа № 2, № 4; -у користування [PERSON] переходить 43/100 (сорок три сотих) частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] , а саме: в житловому будинку літ. «А»: житлова кімната 1-3/17,40 кв.м., житлова кімната 1-4/8,80 кв.м., житлова кімната 1-5/8,40 кв.м., загальною площею 34,60 кв.м., сарай «В», убиральня «Г», ворота з хвірткою № 1, огорожа № 3. Крім того, договором користування визначено, що вказані частки житлового будинку належать сторонам на праві особистої приватної власності оскільки набуті ними в спадок. (а.с.12) Актуальна інформація про право власності на вакзане майно відображена, також, в Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. (а.с.13-14) Згідно довідки ТОВ «Проект-монтаж-буд» від 11.04.2024 щодо технічної можливості поділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна - частка [PERSON] в загальній власності нерухомого майна становить 63,14%, частка другого співвласника [PERSON] - 36,86%. За технічними характеристиками об`єкт може бути поділений. (а.с.25-28) При цьому склад новоутворених об`єктів нерухомого майна відповідає за обсягом майна, який перебуває у користуванні сторін за договором конкретного користування від 02.08.2016. Суд виходить з наступного. У частині першій статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (частина друга статті 15 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд не збирає докази, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року N 18-рп/2004щодо поняття порушеного права, за захистом якого особа може звертатися до суду, то це поняття, яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття "охоронюваний законом інтерес". Щодо останнього, то в тому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес" означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. У вказаній нормі зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішення такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22серпня 2018року у справі N925/1265/16 (провадження N 12-158гс18)). Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі N338/180/17 (провадження N 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (провадження N 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц (провадження N 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі N 910/3907/18 (провадження N 12-46гс19). Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19). Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020року у справі N910/3009/18 (провадження N 12-204гс19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021року у справі N925/642/19 (провадження N 12-52гс20). Статтею 41 Конституції встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частинами першою-третьою статті 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. У відповідності до ч.1 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.6, 7, 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок" № 7 від 04.10.1991р. (з подальшими змінами і доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна. За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна. Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт. Частка, яка виділяється, повинна бути саме окремим об`єктом нерухомого майна, як і частка, яка залишається в іншого власника (власників), у розумінні статті 181 ЦК України. Внаслідок виділу частки з нерухомого майна утворюється два самостійних об`єкта майна. Отже, у спорах про поділ (виділ частки) в натурі учасникам спільної часткової власності може бути виділено відокремлену частину нерухомого майна, яка відповідає розміру їх частки у праві власності. Якщо виділ (поділ) можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною розмірів ідеальних часток і стягненням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася. У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 2114/2-3819/11 (провадження № 61-1070св19) наголошено на необхідності забезпечення дійсного вирішення у дієвий спосіб спору, що виник та існує між сторонами та існування якого позбавляє їх можливості спільно використовувати єдиний об`єкт нерухомості без його поділу (виділу частки) в натурі. Державна реєстрація права власності у зв`язку з поділом, виділом частки або об`єднанням закінченого будівництвом об`єкта проводиться відповідно до положень, визначених КМУ у постанові від 05.07.2024 № 785 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - постанова), якою внесено зміни до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року №1127 (зі змінами) (далі - Порядок), зокрема, щодо державної реєстрації права власності на майно у результаті поділу, виділу з нього частки чи об`єднання майна. На переконання суду за матеріалами даної цивільної справи застосуванню підлягають положення саме ст.364 ЦК України щодо права співвласника на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, оскільки вказане майно вже було поділено між співвласниками за домовленістю між ними шляхом укладення договору конкретного користування від 02.08.2016 року. Щодо доводів представника відповідача про необхідність застосування до спірних правовідносин висновків ВС, викладених у постанові від 19.05.2021 справа № 501/2148/17, суд зазначає наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.03.2023 у справі №154/3029/14-ц зазначила, що правові висновки Верховного Суду не мають універсального характеру для всіх без винятку справ. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності та необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі. Правові висновки поширюються саме на подібні (аналогічні) правовідносини. Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово наголошувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо подібності правовідносин важливо встановити критерії її визначення. Слово «подібний» в українській мові має такі значення: такий, який має спільні риси з ким-, чим-небудь, схожий на когось, щось; такий самий; такий, як той (про якого йде мова). Тому термін «подібні правовідносини» може означати як правовідносини, що мають лише певні спільні риси з іншими, так і правовідносини, що є тотожними з ними, тобто такими самими, як інші. При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин. На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20). Таку спільність або тотожність рис слід визначати відповідно до елементів правовідносин. Із загальної теорії права відомо, що цими елементами є їх суб`єкти, об`єкти та юридичний зміст, а саме взаємні права й обов`язки цих суб`єктів. Отже, для цілей застосування приписів процесуального закону, в яких вжитий термін «подібні правовідносини», таку подібність слід оцінювати за змістовим, суб`єктним та об`єктним критеріями. З-поміж цих критеріїв змістовий (оцінювання спірних правовідносин за характером урегульованих нормами права та договорами прав і обов`язків учасників) є основним, а два інші - додатковими. На те, що зміст спірних правовідносин визначальний для їхнього порівняння на предмет подібності, вказує, зокрема, частина дев`ята статті 10 ЦПК України щодо можливості застосування аналогії закону, якщо правовідносини подібні саме за змістом. Суб`єктний і об`єктний критерії матимуть значення у випадках, якщо для застосування норми права, яка поширюється на спірні правовідносини, необхідним є специфічний суб`єктний склад саме цих правовідносин (як-от участь банку або іншої фінансової установи у кредитних правовідносинах, що слідує зі змісту частини першої статті 1054 ЦК України) та/чи їх специфічний об`єкт (об`єктом правовідносин за кредитним договором є кошти). Якщо норма права не передбачає, що її дія поширюється лише на обмежене коло осіб (наприклад, лише на фізичних або на юридичних осіб чи на конкретну групу тих або інших), немає сенсу застосовувати суб`єктний критерій для встановлення подібності правовідносин у різних справах. Так само не завжди для встановлення подібності правовідносин має значення й об`єктний критерій. Наприклад, у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, вирішуючи питання невідповідності судового рішення суду касаційної інстанції викладеному у постанові Верховного Суду України висновку щодо застосування у подібних правовідносинах норм матеріального права, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у порівнюваних справах № 6-52цс14, № 6-535цс15 і № 916/2129/15 об`єктами спору були нежилі приміщення, а не земельні ділянки, як у справі № 522/2201/15-ц. Водночас Велика Палата Верховного Суду вказала, що вказана відмінність в об`єктах спору не означає неподібність спірних правовідносин у зазначених справах, бо і нежилі приміщення, і земельні ділянки є нерухомим майном, щодо якого приписи ЦК України про позовну давність і про витребування майна із чужого незаконного володіння мають діяти однаково. Подібність спірних правовідносин, виявлена одночасно за трьома критеріями, означатиме тотожність цих відносин (однакового виду суб`єкти, однаковий вид об`єкта й однакові права та обов`язки щодо нього). Але процесуальний закон не вимагає встановлювати тотожність. При цьому у кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і в разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі (провадження № 14-166цс20). Відтак якщо суд при розгляді справи встановить неподібність наведених елементів правовідносин, то він не позбавлений можливості вирішити спір відповідно до встановлених фактичних обставин без застосування відповідної постанови Великої Палати Верховного Суду. Разом із тим, у справі 501/2148/17 розглядався спір між колишнім подружжям щодо об`єкту спільної сумісної власності подружжя - земельної ділянки, яка, на переконання позивача, підлягала поділу в натурі в рівних частках. Щодо вказаної земельної ділянки в матеріалах справи був висновок судової земельно-технічної експертизи відповідно до якого, у зв`язку з неможливістю виділення ідеальних часток, кожній із сторін по справі в натурі, експертом запропоновано певний порядок сумісного користування земельною ділянкою. В даній цивільній справі спір з приводу нерухомого майна виник між двома співвласниками, за кожним з яких зареєстровано по частці нерухомого майна на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Крім того, вказане майно поділене сторонами спору шляхом укладення договору конкретного користування та щодо майна наявний висновок про можливість його поділу за технічними показниками згідно визначених співвласниками часток. Таким чином, суд не вбачає підстав для застосування висновків, викладених у постанові по справі № 501/2148/17, оскільки обставини справи № 501/2148/17 не є релевантними обставинам даної справи. З наведених підстав та з урахуванням фактичних обставин даної справи застосуванню підлягає саме положення ст.364 ЦК України, у зв`язку із чим в порядку поділу майна слід виділити [PERSON] в натурі як окремий об`єкт нерухомого майна частину житлового будинку з цілою часткою володіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а саме: в житловому будинку літ «А»: житлова кімната 1-3/17,40 кв.м, житлова кімната 1-4/8,80 кв.м, житлова кімната 1-5/8,40 кв.м, загальною площею 34,60 кв.м, сарай «В», убиральня «Г», ворота з хвірткою № 1, огорода № 3 із припиненням права спільної часткової власності на часку домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та зареєстроване за [PERSON] . На переконання суду, такий варіант поділу спірного нерухомого майна, який не порушує прав відповідача, забезпечує розумний баланс інтересів сторін як співвласників та максимально враховує фактичний порядок користування спірним будинковолодінням, що склався між сторонами та існує тривалий період часу.

Outcome: approved