Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У березні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. В обґрунтування вимог позивач вказує, що 11.06.2021 року між сторонами даної справи, а саме [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, було укладено Договір позики, за умовами якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти на певний строк, по закінченню якого зобов`язався повернути їх Позикодавцю. Разом з цим, [PERSON] не виконав взяті на себе зобов`язання, що зумовило позивача звернутись до суду за захистом своїх прав з вимогами до [PERSON] , як боржника та [PERSON] , як солідарного боржника, оскільки відповідачі перебували в шлюбі. Таким чином, позивач, згідно уточнених вимог, просить суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики від 11.06.2021 року, в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 12 600,00 доларів США відповідно до курсу обмін доларів США до української гривні, встановленого Національним Банком України на дату здійснення платежу. 06.03.2024 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду справу в загальному позовному провадженні. 06.06.2024 представником [PERSON] - адвокатом Цимейко Г.О. було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що [PERSON] не заперечує проти того, що дійсно 11.06.2021 р. він та позивач уклали договір позики на суму 10 000,00 доларів США. Того ж дня сторонами була підписана розписка до договору позики № 4, відповідно до умов якої передбачався обов`язок [PERSON] повернути суму позики в сумі 10 000,00 дол. США та здійснити оплату за користування позикою в сумі 2 600,00 дол. США. 14.06.2021 р. позивач перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 271 068,00 грн. з призначенням платежу - «Позика». Відтак, [PERSON] частково визнає позовні вимоги, а саме в сумі 10 000,00 доларів США, однак представник відповідача звертає увагу, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в іноземній валюті - доларах США, що не відповідає умовам укладеного сторонами договору та чинному законодавству України. Окрім цього, представник [PERSON] зазначила, що викладена у розписці вимога до відповідача про повернення по закінченню строку дії договору більшої суми від запозиченої за таких обставин, коли це не є обумовленими договором відсотками за користування позикою, суперечить вимогам закону, зокрема статті 1046 ЦК України, тому вимоги позивача про стягнення з відповідача ще 2600,00 дол. США, як суми боргу за договором позики, є безпідставною. Також, представник [PERSON] звертає увагу, що на момент укладання договору позики [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Шлюб між відповідачами зареєстрований 28.02.2019 р., а розірваний 03.08.2021 р. в позасудовому порядку, органом РАЦС. Однак, на момент укладання договору сім`я разом не проживала та не вела спільний побут. Представник [PERSON] стверджує, що договір позики укладався з єдиною метою - отримання додаткових інвестицій для розвитку бізнесу і позивачу це добре відомо, а отримані [PERSON] від позивача кошти були спрямовані виключно на фінансування бізнесу останнього. З врахуванням зазначеного, представник [PERSON] визнала частково вимоги, а саме щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 10 000,00 дол. США в еквіваленті в гривні відповідно до курсу обміну дол. США до української гривні, встановленого НБУ і діючого на день стягнення. 06.06.2024 представником [PERSON] - адвокатом Бабенком С.С. було подано відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що 11.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №4. Відповідачі перебували у шлюбі, який зареєстрований 28.02.2019 р. Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №386. 03.08.2021 року шлюб між відповідачами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] . Так, на момент укладення Договору позики відповідачі вже були на стадії розірвання шлюбу і незадовго після цього ними було подано заяву до Печерського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві про розірвання шлюбу. Відтак, [PERSON] не відомо, з якою метою та на які потреби [PERSON] отримав кошти від позивача, оскільки сума коштів заявлених позивачем не була використана в інтересах сім`ї, так як відповідачі фактично були на стадії розірвання шлюбу та спільне господарство не вели. Окрім цього, позивачем не надано до суду доказів, що кошти в розмірі 271 068,00 грн., одержані за договором позики були використані в інтересах сім`ї. Також, представник відповідача звертає увагу, що [PERSON] , маючи самостійний постійний дохід, не мала необхідності спонукати [PERSON] до укладення договору позики, а також давати згоду на укладення даного правочину в інтересах сім`ї, оскільки сім`я була забезпечена всім необхідним та в період з 11.06.2021 року по 03.08.2021 рік відповідачами в інтересах їх сім`ї придбання будь-якого майна не здійснювалось. З врахуванням зазначеного, представник [PERSON] вважає, що позовні вимоги позивача щодо солідарного стягнення боргу є безпідставними не доведеними та не підлягають задоволенню. 20.08.2024 представником позивача були подано заяву про зміну предмету позову, а саме останній просив суд стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за Договором позики від 11.06.2021 року, в національній валюті - гривні в сумі еквівалентній 12 600,00 доларів США відповідно до курсу обмін доларів США до української гривні, встановленого Національним Банком України на дату здійснення платежу. 20.08.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті. 10.10.2024 представником позивача було подано письмові пояснення по справі, в яких останній не погоджувався з позицією представників відповідачів. Окрім цього, зазначив, що розпискою від 11.06.2021 сторони змінили умови Догоовру позики щодо нарахування процентів за користування позикою. В судовому засіданні представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, зазначив, що позовні вимоги є обґрунтованими. Представник [PERSON] - адвокат Цимейко Г.О. в судовому засіданні зазначила, що вимоги у розмірі 10 000,00 доларів США відповідач визнає, однак щодо процентів, зазначених у розписці, заперечує, оскільки вважає, що такі проценти суперечать основному Договору. Представник [PERSON] - адвокат Бабенко С.С. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, оскільки Договір позики укладений в період, коли відповідачі не проживали однією сім`єю, не вели спільний побут. Окрім цього, позика була взята не в інтересах та не на потреби сім`ї, а тому [PERSON] не несе жодної юридичної відповідальності щодо не виконання умов договору. Суд, заслухавши учасників процесу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Так, судом встановлено, що 11.06.2021 року між сторонами даної справи, а саме [PERSON] , як Позикодавцем, та [PERSON] , як Позичальником, було укладено Договір позики № 4, за умовами якого Позикодавець передав, а Позичальник прийняв грошові кошти на певний строк, по закінченню якого зобов`язався повернути їх Позикодавцю. У відповідності до пункту 2.1. передбачено, що за цим Договором Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти в розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів, що дорівнює еквіваленту 271 068,00 (двісті сімдесят одна тисяча шістдесят вісім гривень 00 копійок) гривень, відповідно до курсу обміну доларів США до української гривні, встановленого Національним Банком України і діючого на день укладення Договору, який дорівнює 27,1068 гривень за один долар США, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у порядку та на умовах, визначених цим Договором. Пункт 2.2. передбачає, що цей Договір є безпроцентним, тобто Позичальник не сплачує будь-які проценти на користь Позикодавця за користування позикою та не надає інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами. Пункт 2.3. передбачає, що всі розрахунки за цим Договором здійснюються в українській гривні, відповідно до курсу іноземної валюти - долару США, у безготівковій формі. Також, даним Догором передбачено умови про порядок та строк надання позики, а саме: - пунктом 3.1. позикодавець передає Позичальнику суму позики у розмірі, встановленому у пункті 2.1. цього Договору, безготівковим переказом до «18» червня 2021 року; - пункт 3.2..: «Позика надається на строк по «18» червня 2022 року (включно). Відповідно до пункту 4.1. сторони погодили, що повернення отриманих суми позики здійснюється Позичальником, а саме 10 000 доларів СЩА 00 центів до 18.06.2022 року. Окрімцього, пункт 4.2. передбачає, що позика повертається у тій самій валюті, в якій її було отримано від Позикодавця. Також, 11.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було складено та підписано Розписку до вищевказаного Договору позики, у якій сторони погодили, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів безготівковим переказом та суму у розмірі 2 600 (дві тисячі шістсот) доларів США 00 центів за користування позикою будь-яким способом за наступним графіком, а саме: 650 (шістсот п`ятдесят) доларів США 00 центів до 11.09.2021 року; 650 (шістсот п`ятдесят) доларів США 00 центів до 11.12.2021 року; 650 (шістсот п`ятдесят) доларів США 00 центів до 11.03.2022 року; 650 (шістсот п`ятдесят) доларів США 00 центів до 11.06.2022 року; 10 000 (десять тисяч) доларів США 00 центів до 11.06.2022 року. Таким чином, на підставі Договору позики Позикодавець передав Позичальнику 10 000,00 доларів США, а Позичальник прийняв вказані кошти та зобов`язався повернути їх Позикодавцю та додатково сплатити 2 600,00 доларів США за користування позикою не пізніше 11.06.2022 року. Проте, 11.06.2022 року Позичальник, в порушення умов Договору позики, не повернув Позикодавцю суму позики, чим грубо порушив взяті на себе зобов`язання та права Позикодавця. Відтак, спірні правовідносини виникли з Договору позики, який 11.06.2021 року було укладено між [PERSON] та [PERSON] , а саме через неповернення Позичальником грошових коштів Позикодавцю у встановлений вказаним Договором строк. Окрім того, станом на дату укладення Договору позики - 11.06.2021 року, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , а тому даний позов пред`явлено також до [PERSON] , яка, на думку позивача, несе солідарну відповідальність за зобов`язаннями свого чоловіка, тобто [PERSON] . Так, відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відтак, суд вважає, що Договір позики був укладений у належний спосіб, з узгодженням всіх умов, що не заперечується сторонами. Окрім цього, суд звертає увагу, що за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №464/3790/16-ц, провадження №14-465цс18. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відтак, вбачається, що [PERSON] та [PERSON] підписуючи Розписку до Договору позики від 11.06.2021 узгодили порядок зміни щодо нарахування процентів за коритуванння позикою, а іншого у спростовування стороною [PERSON] не було надано, з урахуванням тогоо, що останній підтверджує взяття на себе зобов`язань відповідно до Договору. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами, а статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Положеннями ст. 611 ЦК передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З врахуванням зазначеного, судом було встановлено укладення 11.06.2021 року між [PERSON] , як позикодавцем, та [PERSON] , як позичальником, Договору позики №4, на підставі якого позивач надав у позику [PERSON] грошові кошти в розмірі 10 000,00 Євро, що еквівалентно 271 068,00 (двісті сімдесят одна тисяча шістдесят вісім гривень 00 копійок) гривень, відповідно до курсу обміну доларів США до української гривні, встановленого Національним Банком України і діючого на день укладення Договору. Також, встановлено, що, окрім Договору позики, сторонами було підписано Розписку за Договром позики №4 від 11.06.2021, якою було узгоджено повернення позикодавцеві суму позики у розмірі 10 000 доларів США 00 центів безготівковим переказом та суму процентів у розмірі 2 600 доларів США 00 центів, за користування позикою. 14.06.2021 р. позивач перерахував на рахунок [PERSON] грошові кошти в сумі 271 068,00 грн. з призначенням платежу - «Позика», що пітверджує виконання Договору зі сторони позивача. Відтак, вбачається, що сторонами було узгоджено порядок виконання договору, його строк та відповідальність. Таким чином, суд прийшов до висновку, що позивачем в силу обставин справи було доведено надання [PERSON] грошових коштів у позику, що не заперечується останнім. Окрім цього, [PERSON] визнав те, що грошові кошти брав у позику та не заперечував щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення суми позики. Разом з цим, позивачем в ході розгляду справи було змінено позовні вимоги в частині стягнення коштів саме в національні валюті - гривні в сумі еквівалентній 12 600,00 доларів США відповідно до курсу обмін доларів США до української гривні, встановленого Національним Банком України на дату здійснення платежу. Таким чином, оскільки кошти [PERSON] були отримані саме у гривнях, що відповідає Договору позики, а тому вони підлягають поверненню позивачу в національні валюті, тобто гривні в сумі, яка буде еквівалентна 12 600,00 доларів США у відповідності до курсу Національного банку України, на день виконання рішення суду. Відповідно до частини 2 статті 533 ЦК України, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно постанови Великої Палати у справі № 761/12665/14-ц від 4 липня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду зробила висновок щодо єдиного підходу у вирішенні спорів про належне виконання зобов`язання, визначеного в іноземній валюті. За змістом статей 192 та 524 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Грошове зобов`язання може бути виражене у гривні або сторони в договорі можуть визначити грошовий еквівалент в іноземній валюті. Суд встановлює, чи визначено зобов`язання в іноземній валюті, чи у гривні з визначенням грошового еквівалента в іноземній валюті. У разі визначення зобов`язання в іноземній валюті суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення має зазначити розмір і вид іноземної валюти, що підлягає стягненню. Гривневий еквівалент іноземної валюти, що підлягає стягненню, визначається за офіційним курсом НБУ на момент виконання грошового зобов`язання, яким є дата зарахування коштів на рахунок стягувача або видачі йому готівки. Таким чином, оскільки із часу звернення до суду з позовом або із часу ухвалення судового рішення та до часу його виконання проходить достатньо тривалий період часу, а права позивача від знецінення національної валюти внаслідок інфляції за вказаний період не можуть бути захищені нарахуванням інфляційних втрат, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що наявні підстави для відступу від висновку, викладеного в постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07 квітня 2018 року у справі № 916/1435/17, адже в розумінні частини другої статті 533 ЦК України днем платежу в цьому випадку є дата виконання судового рішення, тому і сума, що підлягає сплаті у гривнях, повинна визначатися за офіційним курсом відповідної валюти на день виконання судового рішення, а не на день подання позову. Також, при стягненні судом заборгованості в еквіваленті іноземної валюти за курсом Національного банку України на день виконання рішення в судовому рішенні зазначається лише одна сума боргу (в іноземній валюті), а сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається державним / приватним виконавцем на момент здійснення боржником платежу в ході виконання судового рішення. (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14). Відсутність у договорі посилання на валюту платежу не спростовує вимог публічного порядку про те, що на території України гривня є єдиним засобом платежу незалежно від валюти зобов`язання, що виникло між фізичними особами - резидентами. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення. Дана позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024, справа № 500/5194/16. З урахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у національній валюті у розмірі еквівалентній 12 600 (дванадцять тисяч шістсот) доларів США 00 центів за курсом Національного банку України, на день виконання рішення. Щодо вимог про солідарне стягнення грошових коштів з [PERSON] , суд прийшов до наступних висновків. Частиною четвертою статті 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). У постанові Верховного Суду від 19 травня 2022 року у справі №203/284/17 зроблено висновок, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Отже, один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. Тлумачення ч. 4 ст. 65 СК України свідчить, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: 1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; 2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Аналогічна позиція висловлена ВС, зокрема, у постанові від 27.12.2019 р. (справа № 641/6191/17). Так, з матеріалів справи вбчається, що 11.06.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики №4. Відповідачі перебували у шлюбі, який зареєстрований 28.02.2019 р. Печерським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис №386. 03.08.2021 року шлюб між відповідачами було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] . Разом з цим, на момент укладення Договору позики, сторони вже були на стадії розірвання шлюбу і незадовго після цього було подано заяву до Печерського районного у м. Києві відділу державної реєстрації актів цивільного. Окрім цього, станом на день укладання договору, сторони не вели спільний побут. Так, з Договору позики не вбачається, що сторонами було визначено призначення позики, зокрема не зазначено, що вона отримана в інтересах та на потреби сім`ї. Також, позивачем не надано жодних доказів, що кошти взяті у позику були використані в інтересах сім`ї, зокрема для будівництва житлового будинку та придбання автомобіля в інтерсах сім`ї. Окрім цього, вбачається, з позиції представника [PERSON] , що остання не знала про такий Договір, а тому нести юридичну відповідальність щодо повернення грошових коштів немає. Перебування сторін, на час укладення договору позики у зареєстрованому шлюбі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведеність укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї. Подібних висновків дійшов Верховний Суд постанові від 15 грудня 2021 року у справі № 205/4616/15-ц. Відтак, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості з [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки такий Договір був укладений без відома останньої та не інтересах сім`ї. Також, суд бере до уваги, що самим [PERSON] зазначається, про те, що дані кошти були взяті для розвитку його бізнесу, без відмома колишньої дружини та не були використанні на потреби сім`ї. Так, у відповідності до ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобовязати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. За викладених обставин справи, суд прийшов до висновку, що у справі між сторонами виникли договірні правовідносини за договором позики, внаслідок порушення позичальником умов такого договору за [PERSON] утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. Відтак, з [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] заборгованість у відповідності до Договору позики від 11.06.2021 в національній валюті в розмірі еквівалентній 12 600,00 доларів США за курсом Національного банку України на день виконання рішення. Таким чином, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, з підстав зазначених в рішенні суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у сумі 4 866,59 грн.

Outcome: partial