Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] 15.05.2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Посилався на те, що 25.12.1993 року вони з відповідачем уклади шлюб, який був зареєстрований міським Палацом шлюбів м. Полтави. Від шлюбу мають синів - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Зазначив, що спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів, відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на шлюбно - сімейні відносини стосовно ведення спільного господарства та виховання дитини, фактичні шлюбні відносини припинено. Тому, просить шлюб між ними розірвати. Вказував, що діти - [PERSON] та [PERSON] проживають та будуть проживати разом з ним. Просив суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 25.12.1993 у міському Палаці шлюбів м. Полтави, про що складено актовий запис № 2789 у книзі реєстрації шлюбів 25.12.1993. Визначити місце проживання неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 17 травня 2024 року відкрито провадження в даній справі та призначено справу до судового розгляду. 04.06.2024 року до суду від позивача надійшла уточнена позовна заява. Просив суд розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 25.12.1993 у міському Палаці шлюбів м. Полтави, про що складено актовий запис № 2789 у книзі реєстрації шлюбів 25.12.1993. Встановити місце проживання неповнолітніх синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом із батьком [PERSON] , [INFO] . Встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , самостійно виховує та утримує неповнолітніх синів - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Київського районного суду м. Полтави віл 15.07.2024 року прийнято до розгляду заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог. Також вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору службу у справах дітей виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 11.10.2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, попередньо надав заяву про проведення розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, попередньо надала заяву про проведення розгляду справи у її відсутність, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Третя особа служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради свого представника у судове засідання не направив, попередньо надав заяву про розгляд справи без участі їх представника. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 25 грудня 1993 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , укладено шлюб, який був зареєстрований міським Палацом шлюбів м. Полтави, актовий запис № 2789, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 25.12.1993 року. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Також судом встановлено, що між сторонами спільне господарство не ведеться. Шлюбні відносини сторони припинили та до цього часу не підтримують. Сторонами вживались заходи до примирення, але позитивного результату вони не дали, примирення не досягнуто. За нормами ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позивач просить шлюб розірвати, не бажає миритися з відповідачем, наполягає на розірванні шлюбу, що вбачається з його позову. Таким чином, судом встановлено відсутність вільної згоди позивача перебувати в шлюбі з відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушення жінки чи чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Приймаючи до уваги те, що позивач категорично заперечує проти примирення з відповідачем та не бажає відновлювати сімейні відносини, посилаючись на те, що між ними відношення погіршились до того рівня, що відновлення їх неможливе, суд вважає недоцільним надавати їм строк для примирення. Враховуючи вищевикладене, а також на те, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам та інтересам їх дітей, позов необхідно задовольнити, а шлюб зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Крім того, у сторін виник спір щодо визначення місця проживання дітей. На даний час неповнолітні [PERSON] , [PERSON] проживають разом із [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Принцип «найкращих інтересів дитини» є пріоритетним при вирішенні справ цієї категорії. За змістом статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , який затверджений рішенням виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради №248 від 13.08.2024 року, орган опіки та піклування надав висновок щодо визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за місцем його проживання. Судом встановлено, що [PERSON] створив належні умови для проживання дітей, піклується про їх фізичний, духовний і моральний розвиток, виховує дітей у атмосфері турботи та любові. У зв`язку з вищевикладеним та враховуючи інтереси неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] визначення місця проживання неповнолітніх дітей разом з батьком підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] про встановлення факту виховання та утримання дітей суд виходить з наступного. Як визначено частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно ч.6 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства", батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Суд відзначає, що батьки мають рівні обов`язки щодо виховання та утримання дітей, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою або шлюб між ними розірвано, а також незалежно від того, чи проживають батько чи мати разом з дітьми або окремо від дитини, що визначено ст. 141 Сімейного кодексу України. Статтею 150 Сімейного Кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті, в якій зазначено, що той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця. Проживання одного з батьків окремо від дитини не свідчить про те, що мати самоусунулась від виховання та утримання дитини, а проживання дитини з батьком не звільняє матір від її обов`язку виховувати та утримувати дитину. За не виконання, чи неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягненні до відповідальності. Частиною 1 статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Отже, встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини можливе в ході вирішення питання про позбавлення одного з батьків батьківських прав та встановлення обставин невиконання одним із батьків батьківських обов`язків. Оскільки [PERSON] не позбавлена батьківських прав щодо своїх неповнолітніх дітей - [PERSON] , [PERSON] , а тому зобов`язана виконувати обов`язки, які покладаються на неї, як на матір, вимогами законодавства України, зокрема ст. 150 СК України, а тому за вказаних обставин не можна вважати, що позивач є особою, яка самостійно виховує дітей. Посилання позивача на той факт, що з листопада 2021 року спільні діти проживають разом з ним та перебувають на його вихованні та утриманні, відповідач не спілкується та у вихованні та утриманні дітей участі не бере, не заслуговують на увагу, оскільки вказані обставини не звільняють [PERSON] , як матір неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] від обов`язку виховання та утримання її синів. Приймаючи до уваги вищевикладені обставини, суд, приходить до висновку про безпідставність позовних вимог [PERSON] у цій частині та про відмову в їх задоволенні в повному обсязі.

Outcome: partial