Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Представник позивача адвокат Мовчан О.М., який діє на підставі ордеру серії СА №1091622 від 15.07.2024р., звернувся до суду з позовом, в якому просив зняти арешт та заборону на відчуження майна, 2/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений постановою старшого державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби Черкаського міського управління юстиції від 25.03.2013р. В обґрунтування вимог у позові зазначено, що відповідна квартира є об`єктом спільної власності і в рівних частках належить позивачці, [PERSON] та [PERSON] . В рамках виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів на майно боржника було накладено арешт, в тому числі і на спірну квартиру. Натомість 2/3 частини такої квартири не належать боржнику, а відтак відсутні підстави для збереження такого арешту. У свою чергу [PERSON] помер і позивачка наразі не має можливості отримати документ про набуття в порядку спадкування права власності на належну померлому 1/3 частку спірної квартири через наявність зареєстрованого обтяження. Тож з метою захисту своїх майнових прав позивачка змушена звертатись до суду з даним позовом. Від відповідачів заперечень та відзиву проти позову не надходило. 24.07.2024 судом відкрито провадження у справі із визначенням здійснення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. 28.08.2024 за клопотанням представника позивача судом залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] . Також 28.08.2024 за клопотанням представника позивача судом постановлено ухвалу про витребування у приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Іващенко Г.М. копії спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 11.09.2024 на адресу суду надійшла копія спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Від представника Другого ВДВС у м. Черкаси на адресу суду надійшло клопотання, в якому він просив розглянути справу на розсуд суду та без участі представника Другого ВДВС у м. Черкаси. Представник позивача у своїй заяв від 07.10.2024р. також просив розглянути справу без участі сторони позивача та ухвалити рішення про задоволення позовних вимог в повному обсязі. В судове засідання інші учасники справи не з`явились та не повідомили про причини неявки. Дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані учасниками справи докази, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є квартира за адресою: [ADDRESS] , (далі спірна квартира) яка належить на праві спільної власності в рівних частках [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02.03.2000р., що підтверджується копією відповідного свідоцтва та довідкою КП «Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації» від 15.05.2024р. №53054 /а.с. 7-8, 62/. [INFO] [PERSON] помер, внаслідок чого за заявою позивачки від 28.03.2024р. було заведено спадкову справу №17/2024. За матеріалами спадкової справи №17/2024 судом встановлено, що єдиним спадкоємцем, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, щодо майна померлого [PERSON] після його смерті є позивачка /а.с. 46-64/. Листом від 11.06.2024р. за вих. №137/02-14 нотаріус повідомив позивачку, що спадщина після смерті [PERSON] може бути видана їй у випадку відсутності арештів на спадкове майно /а.с. 64/. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за спірною квартирою наявне зареєстроване обтяження наступного змісту: - арешт нерухомого майна, реєстраційний номер обтяження 496930, який зареєстрований 29.03.2013р. державним реєстратором Черкаського районного управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 25.03.2013р., винесеною державним виконавцем Центрального ВДВС Черкаського МУЮ, об`єкт обтяження квартира, майна/права обтяжуються щодо особи [PERSON] 03.07.2024р. представник позивачки звернувся до Другого ВДВС у м. Черкаси з заявою про скасування арешту з 2/3 частин спірної квартири, оскільки такі частки не є об`єктом права власності [PERSON] /а.с. 4/. Згідно листа Другого ВДВС у м. Черкаси від 08.07.2024р. за вих. №13872/26.21-43/100370 за підписом в.о. начальника відділу позивачці повідомлено, що перевіркою АСВП встановлено, що в межах виконавчого провадження №36880480 з примусового виконання виконавчого напису №241 від 28.01.2013р., виданого приватним нотаріусом Старовойтов О.С. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] невиплачених в строк на підставі договору позики від 25.01.2013р. №234 грошових коштів у розмірі 651\~240 грн., було накладено арешт згідно заяви стягувача на майно боржника, зокрема, і на спірну квартиру /а.с. 5/. Натомість відносно боржника [PERSON] здійснювались виконавчі провадження №36880480, 37265276, 37319746, 38062113, 38215586 про стягнення з нього на користь різних фізичних осіб грошових боргів. Виконавчі дії по таких провадженнях здійснювались в межах зведеного виконавчого провадження №42380845 від 05.03.2014р. Виконавчі провадження №36880480, 37265276, 37319746, згідно яких [PERSON] знаходиться в Єдиному реєстрі боржників та в межах яких накладено арешт на майно боржника були завершені 28.09.2022р. на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» (встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника). По інших виконавчих провадженнях (№38062113 та №38215586) відсутні відомості про їх закінчення. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 40, ст. 41 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець повідомив позивачку про відсутність правових підстав для зняття арешту зі спірної квартири в позасудовому порядку. За таких обставин на теперішній час позивачка вважає, що право власності на 1/3 частку спірної квартири входить до складу спадщини померлого [PERSON] і було нею прийняте, але вона позбавлена можливості підтвердити та зареєструвати у встановленому законом порядку своє право. В той же час фактично позивачці належить 2/3 частки спірної квартири, а тому збереження обтяження у вигляді арешту всієї квартири задля виконання зобов`язань співвласника 1/3 частки такої квартири [PERSON] є необґрунтованим, внаслідок чого звернулась до суду з даним позовом. Тож спір виник з правовідносин про право власності і регулюється нормами Цивільного кодексу України (далі ЦК), Закону України від 01.07.2004р. №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон №1952) та Законом України від 02.06.2016р. №1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон №1404). Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 321 ЦК право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з вимогами ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК (статті 1218, 1231 ЦК). Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1268 ЦК передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК). Частиною першою статті 1297 ЦК передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК). Отже, системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. В той же час за змістом ст. 331 ЦК право власності на нерухоме майно, яке відповідно до закону підлягає державній реєстрації, виникає з моменту державної реєстрації. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону №1952 право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Разом з тим, варто звернути увагу, що відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону №1952 не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном. В цьому контексті слід зауважити, що у спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини, тому такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 59 Закону №1404 особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 50 Закону України від 21.04.1999р. № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606), у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні приписи містяться у ст. 40 Закону №1404, відповідно до яких у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 59 Закону №1404 підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню. Наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 07.07.2021р. у справі № 2-356/12, від 03.11.2021р. у справі № 161/14034/20, від 22.12.2021р. у справі № 645/6694/15. По обставинам спірних правовідносин судом встановлено, що підставою наявності зареєстрованого обтяження на спірну квартиру є арешт, накладений державною виконавчою службою 29.03.2013р. з метою забезпечення боргових зобов`язань [PERSON] в межах виконавчих проваджень, які на теперішній час завершені. Разом з тим, боржнику у спірній квартирі належить право власності на 1/3 її частку, а позивачка є співвласником спірної квартири і їй належить 2/3 частки такої квартири (1/3 частка на підставі свідоцтва про право власності, а 1/3 частка набута в порядку спадкування після смерті [PERSON] ). Наявність обтяження у вигляді арешту всієї спірної квартири обмежує право позивачки на розпорядження її часткою у такому майні та позбавляє її можливості отримати документ про підтвердження набуття у власність іншої частки спірної квартири, а отже її право є порушеним та підлягає захисту шляхом зняття арешту з 2/3 частин спірної квартири. За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є правомірними та обґрунтованими. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд бере до уваги, що такі витрати складаються з судового збору, який підлягав сплаті позивачкою при поданні позову. Беручи до уваги, що позивачка звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», то відповідно до ст. 11, ч. 1, 6 ст. 141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору слід віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved