Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

У липні 2024 року ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» через представника - адвоката Альховську І.Б. звернулось до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, відповідно до якого просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за кредитним договором № CL-264482 у розмірі 367 422,15 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що між [PERSON] та АТ «Кредобанк» було укладено Кредитний догові р № CL-264482. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на 02.07.2024 року, заборгованість за кредитним договором складає 367 422,15 грн., в тому числі строкове тіло 132 177,47 грн., прострочене тіло 62 976,47 грн., строкові відсотки 34 552,5 грн., прострочені відсотки 137 715,71 грн. 08.11.2023 року у правовідносинах за вказаною заборгованістю була здійснена заміна кредитора у зобов`язанні з АТ «Кредобанк» на ТОВ «ФК «Марин-Фінанс» на підставі договору факторингу. Боржника було повідомлено про заміну кредитора в зобов`язанні досудовою вимогою щодо виконання договірних зобов`язань та повідомленням про заміну кредитора в зобов`язанні. Кредитор належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого станом на дату розрахунку заборгованості, заборгованість за кредитним договором складає 367 422,15 грн. З урахуванням викладеного, позивач був змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 09 липня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с. 48-49). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2024 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання (а.с. 56). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 04 вересня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 66). В судове засідання представник позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності із зазначенням того, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення у справі не заперечує. Відповідач, яка в установленому порядку повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не подала, з клопотаннями з процесуальних питань не зверталась. Суд зауважує, що відповідачу ухвала про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками та усі судові повістки направлялись на адресу її зареєстрованого місця проживання, що відповідає інформації Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА: [ADDRESS] . Згідно наявної у матеріалах справи довідки про причини повернення/досилання конверти повернулись до суду із відмітками «повертається» «за закінченням терміну зберігання». Частина 1 ст. 131 ЦПК України зобов`язує учасників судового процесу повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У постановах від 14.08.2020 року та від 13.01.2020 року у справі №910/22873/17 Верховний суд зазначав, що у разі якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії або судове рішення направлено судом рекомендованим листом за належною поштовою адресою, яка була надана суду відповідною стороною, і судовий акт повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то необхідно вважати, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії або про прийняття певного судового рішення у справі. Судом також враховується також рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема позовній заяві) яка відповідає місцю реєстрації відповідача, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене йому належним чином. Суд зауважує, що наразі у суду відсутні можливості сповіщення відповідача за допомогою інших засобів зв`язку, а подальші, додаткові дії щодо направлення виклику відповідача до суду за місцем її реєстрації призведуть лише до несвоєчасності розгляду справи. Правом на подання відзиву у встановлений судом строк відповідач не скористалась, про наслідки ненадання учасником справи заяв по суті справи у встановлений судом строк була повідомлена в ухвалі про відкриття провадження у справі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За правилами ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Пунктом 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на те, що відповідач належним чином повідомлена про судове засідання, відзив на позовну заяву не подала, суд прийшов до висновку про можливість вирішення питання про стягнення заборгованості. З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше, як за звернення особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Частиною другою статті 78 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що між АТ «Кредобанк» та [PERSON] 17.02.2020 року було укладено Кредитний договір № CL-264482, за умовами якого відповідачу було надано на умовах поворотності, платності та цільового характеру використання кредит у розмірі 225 979,04 грн. строком на 60 місяців терміном до 14.02.2025 року (а.с. 14-19). Пунктом 1 Кредитного договору передбачено, що Банк зобов`язується надати у власність Позичальникові грошові кошти (кредит) на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а Позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому Кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим Кредитним договором. Пунктом 2 Кредитного договору передбачено таке: Сума кредиту 225 979,00 грн.; Дата видачі кредиту 17 лютого 2020 (датою видачі кредиту вважається день списання коштів з позичкового рахунку (утворенням строкової заборгованості по позичковому рахунку) з наступним переказом кредитних коштів в сумі та на цілі, що вказані у пункті 2.4 Кредитного договору); Строк (термін) кредитування 60 місяців терміном до 14 лютого 2025 року. У пунктах 2.4-2.7 Кредитного договору зазначено про доручення позичальника Банкові здійснити переказ кредитних коштів на поточні потреби із зазначення реквізитів поточного та транзитного рахунків. Крім цього, згідно пунктів 2.10, 2.11 Кредитного договору, за видачу кредиту, одноразово - 0 грн. сплачується в день видачі кредиту; за відкриття поточного рахунку та випуск банківської платіжної картки - 0 грн. в день укладення договору про відкриття Позичальнику поточного рахунку (безготівковим переказом з поточного рахунку Клієнта відкритого в Банку). Додатковими умовами (у тому числі необхідність укладання договорів з третіми особами) є: Відкриття поточного рахунку - Позичальник зобов`язаний укласти з Банком договір поточного рахунку та оплатити відкриття рахунку; Випуск банківської платіжної картки - Позичальник зобов`язаний оплатити випуск, отримати та активувати банківську платіжну картку (надалі - БПК). Згідно пункту 3.1 Кредитного договору, Кредит видається Позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів за дорученням Позичальника, яке міститься у п. 2.4 Кредитного договору. Право Позичальника відмовитися від цього кредитного договору протягом 14 календарних днів з для укладання, передбачено пунктом 3.2 Кредитного договору. Так, відповідно до пунктом 4.1 Кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує Банку відсотки, за процентною ставкою 35 % річних. Відповідно до пунктом 4.4 Кредитного договору, загальні витрати позивальника по кредиту за цим Кредитним договором становлять 259 244,08 грн. Відповідно до пунктом 4.5 Кредитного договору, реальна річна процентна ставка 41,19 % річних. Відповідно до пунктом 4.6 Кредитного договору, загальна вартість кредиту для позичальника за цим Кредитним договором становить 485 223,12 грн. Відповідно до пунктом 6.1 Кредитного договору, позивальник зобов`язаний повернути Банку кредит у повному обсязі в порядку і строки (терміни), передбачені Кредитним договором та/або додатками до нього. Позичальник здійснює погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до Графіку платежів що є додатком № 1 до кредитного договору. Всього позичальник зобов`язався здійснити 60 щомісячних платежів по 8 088 гривень кожного останнього числа відповідного місяця (пункт 6.2 Договору). 08.11.2023 року між АТ «Кредобанк», як клієнтом, та позивачем, як фактором, було укладено Договір факторингу, згідно з умовами якого клієнт відступив фактору права грошової вимоги за кредитним договором (а.с. 33-34). Згідно розрахунку заборгованості, що складений 08.11.2023 року директором ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС» за період з 02.11.2020 року по 08.11.2023 року загальна сума заборгованості [PERSON] станом на 08.11.2023 року становила 367 422,15 грн., з яких: строкове тіло 132 177,47 грн., прострочене тіло 62 976,47 грн., строкові відсотки 34 552,5 грн., прострочені відсотки 137 715,71 грн. (а.с. 25). Як убачається із матеріалів справи, 09.02.2024 року ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС» адресувало [PERSON] досудову вимогу від 30.01.2024 року щодо виконання договірних зобов`язань та повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні та пропонувало негайно сплатити заборгованість за Кредитним договором №CL-264482 в сумі 367 422,15 грн. (а.с.26 -32). Водночас, до матеріалі справи представником позивача не додано доказів отримання такої вимоги [PERSON] . Суд також звертає увагу на те, що представником позивача не надано доказів на підтвердження виконання АТ «Кредобанк» умов Кредитного договору №CL-264482 від 17 лютого 2020 року щодо здійснення перерахування кредитних коштів відповідачу та їх зарахування, як про те також зазначено у пункті 2.1. Графіку платежів за кредитним договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно із статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною першою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 509 цього Кодексу зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно із статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі статтею 1049 цього Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно з частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно з частиною першої статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина перша статті 1078 ЦК України). Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої статті 516 ЦК України якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (статті 517 ЦК України). За змістом наведених положень закону боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на її погашення первісному кредитору і таке виконання є належним. Відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі №6-979цсі5. Згідно із статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до Кредитного договору №CL-264482 від 17 лютого 2020 року, що укладений між АТ «Кредобанк» та [PERSON] , Позикодавець зобов`язується передати Позичальнику у власність грошові кошти, на погоджений умовами Договору строк, а Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцеві суму кредиту та сплатити Позикодавцю відсотки за користування кредитом, платежі за надані послуги. Отже, виходячи з наведених умов договору, надання позики здійснюється шляхом перерахування коштів на банківський рахунок клієнта. При цьому, у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит. У постанові від 30.01.2018 у справі №161/16891/15 Верховний Суд вказав, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Надані представником позивача документи не містять доказів про отримання коштів відповідачем за вказаним договором, що суперечить положенням статті 1046 ЦК України, відповідно до якої договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Будь-яких належних доказів на підтвердження безготівкового перерахування коштів на платіжну банківську картку позичальника, як то виписки з особового рахунку, копії меморіального ордеру тощо, позивачем не надано. Доданий до позовної заяви роздрукований розрахунок заборгованості за договором не є належним доказом надання відповідачеві кредитних коштів, оскільки сам розрахунок заборгованості є внутрішнім документом фінансової установи та не містить відомостей, що дозволили б суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит. Більше того, такий розрахунок не є первинними бухгалтерськими документами, оскільки не відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Отже, сам по собі, без надання доказів отримання кредитних коштів позичальником, такий розрахунок не підтверджує наявності заборгованості у відповідача перед позивачем. Вказані висновки апеляційного суду гуртуються на правових позиціях викладених Верховним Судом у постановах від 11.09.2019 у справі №755/2284/16-ц, від 29.01.2020 у справі № 755/18920/18 та від 13.05.2020 у справі № 219/1704/17. Отже, встановивши відсутність належних, достовірних та достатніх доказів щодо здійснення перерахування та зарахування грошових коштів на банківський рахунок Клієнта за Кредитним договором №CL-264482 від 17 лютого 2020 року, суд дійшов висновку про недоведеність наявності підстав для стягнення з відповідача на користь ТОВ «ФК «МАРИН-ФІНАНС» заборгованості за вказаним кредитним договором. Крім того, щодо договору факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами від 08 листопада 2023 року, що укладений між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАРИН-ФІНАНС» (фактор). Суд зауважує, що до матеріалів справи представником позивача долучено лише витяг із зазначеного договору, який складається із двох сторінок та не дає можливості встановити усі фактичні обставини із договору факторингу, зокрема, домовленість щодо предмету, ціни договору, підстав розірвання договору, моменту передачі права вимоги, прав та обов`язків сторін та інших обставин, які мають суттєве значення для встановлення домовленості між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАРИН-ФІНАНС». Договірні відносини факторингу передбачають особливий суб`єктний склад, оскільки сторонами такого договору можуть бути лише чітко визначені актом цивільного законодавства особи: клієнтом за договором факторингу може бути будь-яка фізична та юридична особа, які є суб`єктами підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), а фактором - банк чи інша фінансова установа, яка має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України). У Постанові ВС від 18.10.2023 року у справі № 905/306/17, а також постановах Верховного Суду від 29.06.2021 у справі №753/20537/18, від 21.07.2021 у справі №334/6972/17, від 27.09.2021 у справі №5026/886/2012 зазначено, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором. Усупереч вищевикладеному, матеріали позовної заяви не містять ані свідоцтва про реєстрацію позивача як фінансової компанії, ані витягу з реєстру фінансових компаній, ані ліцензії на надання фінансових послуг, зокрема, проведення факторингових операцій. Крім того, суду не надано повний текст договору факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами від 08 листопада 2023 року, що укладений між Акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» (клієнт) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «МАРИН-ФІНАНС» (фактор), не надано доказів на підтвердження оплати за договором (якщо договір є відплатним, бо встановити це не є можливим у зв`язку із відсутність повного тексту договору факторингу від 08 листопада 2023 року). У зв`язку з чим суд критично ставиться до можливості ТОВ «Фінансова компанія «МАРИН-ФІНАНС» бути стороною укладеного договору факторингу із відступлення прав грошової вимоги за кредитними договорами та прав за забезпечувальними договорами від 08 листопада 2023 року в якості фактора, яким відповідно до ч. 3 ст. 1079 ЦК України може бути лише банк або інша фінансова установа, якій надано право здійснювати факторингові операції, а також щодо виконання вимог договору факторингу від 08 листопада 2023 року та набуття позивачем права вимоги до [PERSON] . Верховний Суд у постановах від 20 лютого 2019 року у справі № 910/16109/14 та 17 січня 2020 року у справі № 916/2286/16 зробив висновок, що відсутність доказів на підтвердження обставин здійснення повної оплати за договором відступлення на час або після його укладення, тобто доказів, які б підтверджували належність виконання заявником своїх зобов`язань за договором, є самостійною та достатньою підставою для відмови у задоволенні заяви про заміну сторони виконавчого провадження правонаступником. На необхідність перевірки доводів перерахування коштів на виконання умов договору про відступлення права вимоги також посилався Верховний Суд у постановах від 29 вересня 2021 року у справі № 2-879/11, (провадження № 61-10005св21), від 03 листопада 2021 року у справі № 301/2368/14-ц (провадження № 61-11546св21) з огляду на умови такого договору, зокрема щодо набуття новим кредитором права вимоги до боржника після здійснення оплати за вказаним договором. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). З урахуванням вищевикладених висновків суду, на основі досліджених матеріалів справи, керуючи принципом змагальності цивільного судочинства, суд вважає, що стороною позивача не надано достатньої сукупності належних, допустимих, достовірних доказів, на підставі яких суд мав би можливість зробити висновок та допустити вірогідність існування обставин, які зазначаються у позовній заяві, зокрема, отримання права вимоги за кредитним договором, порушення кредитного зобов`язання, тому позовну заяву слід залишити без задоволення. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовної заяви у повному обсязі, судові витрати по сплаті судового збору слід залишити за позивачем. Ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відтак, витрати на професійну правничу допомогу на підставі п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишаються за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed