Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до Ізюмського міськрайонного суду Харківської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, а саме стягнути з неї 312050,00 грн. в рахунок грошової компенсації вартості частки автомобіля Toyota Land Cruiser Prado 150, 2010 року випуску, що перебував у спільній власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 17 вересня 2016 року він перебував у шлюбі з відповідачкою, який було розірвано рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.02.2020 року, яке набрало законної сили 20.05.2020 року. За час шлюбу, у 2017 році було набуто спірний транспортний засіб та зареєстрований за позивачем. Однак у 2019 році, коли позивач потрапив до лікарні та перебував у безпорадному стані, відповідачка забрала його паспорт та правовстановлюючі документи на автомобіль та продала його своєму батькові - [PERSON] . Оскільки позивач не давав згоди на відчуження автомобіля, який перебував у спільній сумісній власності подружжя, просить суд стягнути з відповідачки 312050,00 грн. в рахунок грошової компенсації вартості його частки. Також вказав, що не має змоги провести експертну оцінку спірного автомобіля оскільки доступ до нього відсутній тож визначив його вартість самостійно. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23.06.2020 року було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 17.07.2020 року від представника відповідача за первісним позовом надійшов до суду відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що відповідач категорично заперечує проти позовних вимог, оскільки вони є безпідставними, а обставини викладені у позові завідомо неправдивими. Так, позивачем було подаровано спірний автомобіль відповідачу на її 30 річчя. Крім того, разом із автомобілем була надана довіреність на її ім`я згідно якої [PERSON] мала повне право розпоряджатися автомобілем на власний розсуд. 13.08.2020 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання частково недійсним договору дарування квартири та визнання права власності на частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. В обгрунтування вимог вказував, що у зустрічному позові позивач [PERSON] просить про встановлення факту проживання однією сім?єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу в період з 15.04.2013 року по 17.09.2016 року, про визнання за [PERSON] права власності на частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання з [PERSON] однією сім?єю без шлюбу в період з 15.04.2013 року по 17.09.2016 року, а саме на частину квартири, яка знаходиться в [ADDRESS], про визнання частково недійсним договору дарування вказаної квартири, укладеного 04.03.2020 року між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування частини вказаної квартири, та про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] понесених судових витрат на загальну суму 62527,40 грн. Так, з 15.04.2013 року позивач [PERSON] та [PERSON] , які до 17.09.2016 року не перебували у будь-якому іншому шлюбі до укладання шлюбу між собою, стали постійно спільно проживали разом однією сім?єю як чоловік та жінка без шлюбу з усіма притаманними ознаками для сім?ї та сімейних відносин, а саме: мали у вказаний період спільний бюджет та вели спільно всі фінансові і господарські справи, спільно планували витрати та повністю об?єднували і витрачали в своїх інтересах грошові кошти, разом та за взаємною згодою набували внаслідок спільної праці необхідні побутові речі, техніку, рухоме та терухоме майно в спільних інтересах та для спільного користування, приймали спільну участь у витратах на утримання та ремонт вказаного спільного сумісного майна, спільно постійно у вказаний період проживали за однією дресою в одному житловому приміщенні спочатку, з 15.04.2013 року, за дресою: [ADDRESS] , яку пільно орендували у громадянки [PERSON] , а з вересня 2013 року за адресою: [ADDRESS] , тобто в квартирі, яка були придбана [PERSON] та [PERSON] 26.09.2019 року під час спільного проживання за спільні грошові кошти, а також у вказаний період разом харчувалися, вели спільне домогосподарство та були пов?язані спільним побутом, забезпечуючи себе всім необхідним для спільного життя, піклувалися один про одного, надавали друг другу взаемну допомогу та виконували взаємні права і обов?язки, а також спільно проводили вільний час, спільно у вказаний період відпочивали та мали спільних друзів, тобто між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, які засвідчують реальність сімейних відносин у їх стосунках. При цьому, разом з позивачем [PERSON] та [PERSON] однією сім?єю з ними також з 15.04.2013 року проживав малолітній [PERSON] , [INFO] , який є сином позивача [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 12.05.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області. За спільні сімейні грошові кошти, отримані та накопичені під час сумісного постійного проживання однією сім?єю як чоловік та жінка без шлюбу у період з 15.04.2013 року, а також частково за особисті грошові кошти позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] у рівних частках, на загальну суму у розмірі 128000 грн., з метою подальшого спільного проживання однією сім?єю та спільного сімейного ведення господарства, придбали 3-х кімнатну квартиру, загальною площею 63,2 кв.м., жилою площею 37,1 кв.м., яка знаходиться в [ADDRESS], право власності на яку, за усною згодою позивача на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 26.09.2013 року приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С., який зареєстрований в реєстрі за №1949, було зареєстровано 26.09.2013 року вказаним приватним нотаріусом за [PERSON] , та яка з моменту придбання стала належати позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки вказана квартира була ними придбана у період спільного сумісного постійного проживання разом однією сім?єю як чоловіка та жінки без шлюбу за спільні сімейні грошові кошти та частково за особисті грошові кошти позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] у рівних частках. З цього часу, тобто з 26.09.2013 року позивач [PERSON] , її малолітній син [PERSON] , [INFO] , а також відповідач [PERSON] переїхали для подальшого спільного проживання однією сім?єю за адресою: [ADDRESS] тобто в квартиру, яка з моменту її придбання 26.09.2013 року належала позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] на праві спільної сумісної власності. При цьому, з 26.09.2013 року вищевказана 3-х кімнатна квартира за есою: [ADDRESS] , для позивача [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , стала єдиним місцем проживання, оскільки іншого житла вони не мали та не мають. В період з 27.09.2013 року позивач [PERSON] , якій на праві спільної сумісної власності стала належати вищевказана 3-х кімнатна квартира, почала робити в цій квартирі ремонт. Так, відповідно до замовлення № X3220/82-132412 від 27.09.2013 року, позивач [PERSON] , яка на той час мала прізвище « [PERSON] », замовила у приватного підприємця [PERSON] для встановлення у спірній 3-х кімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] віконні блоки та дверний блок балконний на загальну суму 38679,97 грн. Згідно товарних чеків від 02.10.2013 року та від 14.10.2013 року, позивач оплатила та придбала у Приватного підприємця [PERSON] для спільної з відповідачем [PERSON] квартири шафу-купе на суму 18000 грн. Крім того, відповідно до товарних чеків від 26.03.2015 року, від 10.04.2015 року та від 27.05.2015 року, позивач [PERSON] , яка на той час мала прізвище « [PERSON] », оплатила та придбала у Приватного підприємця [PERSON] для спільної з відповідачем [PERSON] квартири кухню на загальну сум 47000 грн. 26.06.2015 року місце проживання позивача [PERSON] та малолітнього сина [PERSON] , [INFO] було зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , тобто у вищевказаній 3-х кімнатній квартирі. Так, відповідно до паспорту серії [NUMBER] , виданого 28.10.2016 року Ізюмським РС ГУ ДМС України в Харківській області, місце проживання позивача [PERSON] заресстровано з 26.06.2015 року за адресою: [ADDRESS] . Також, згідно довідки про склад сім?ї №439 від 08.01.2020 року, виданої Комунальним підприємством «Благоустрій міста Ізюма» на ім?я позивача [PERSON] , вбачається, що до складу її сім?ї та зареєстрованих осіб за адресою: [ADDRESS] , входять чоловік [PERSON] та син [PERSON] . Той факт, що в період 15.04.2013 року і до укладення 17.09.2016 року шлюбу позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , які не перебували у будь-якому іншому шлюбі до укладання шлюбу між собою, постійно спільно проживали разом однією сім?єю як чоловік та жінка без шлюбу з усіма притаманними ознаками для сім?ї та сімейних відносин, у тому числі спільно проводили вільний час та спільно у вказаний період відпочивали, підтверджується путівкою № [NUMBER] (2), видану на [PERSON] (2 чел.) з датою заїзду до санаторію 05.08.2014 року та датою виїзду 09.08.2014 року в номері БК № 8/4 Крім того, відповідно до санаторно-курортних книжок медичного реабілітаційного центру МВС України « Перлина Прикарпаття », позива [PERSON] та відповіда [PERSON] в період з 04.02.2015 року по 12.02.2015 року разом відпочивали у вказаному медичному центрі в одній кімнаті № 90 . 13.01.2017 року відповідач [PERSON] , знаючи про те, що 3-х кімнатна квартири, яка знаходиться в [ADDRESS], придбана 26.09.2013 року позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] за спільні сімейні грошові кошти, отримані та накопичені під час сумісного постійного проживання однією сім?єю як чоловік та жінка без шлюбу у період з 15.04.2013 року, та фактично є їх спільною сумісною власністю, склав на ім?я позивача [PERSON] . заповіт, посвідчений 13.01.2017 року приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Банніковим С.І., який зареєстрований в реєстрі за №82, яким на випадок своєї мерті заповідав вищевказану квартиру позивачу [PERSON] . Окрім переліченого, зазначений факт також можуть підтвердити ряд свідків, перелічених у зустрічному позові. Однак у 2019 році шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені, а [PERSON] був поданий позов про розірвання шлюбу з невідомих для неї причин. Зазначає, що погіршення шлюбних відносин відбулось через негативний вплив доньки відповідача від першого шлюбу та її чоловіка. Крім того, у березні 2020 року позивачу стало відомо, що між її чоловіком та його донькою [PERSON] укладений договір дарування вищевказаної квартири, яку вона придбала разом із чоловіком. Враховуючи вищевикладене просить суд встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, що в свою чергу тягне за собою і визнання частково недійсним договору дарування квартири та визнання права власності на частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.09.2020 року було прийнято зустрічний позов до спільного розгляду із первісним та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.09.2020 року було задоволено клопотання позивача за зустрічним позовом про виклик свідків. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 21.10.2020 року було задоволено клопотання представника позивача за первісним позовом про призначення судової автотоварознавчої експертизи та зупинено провадження у справі. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 19.01.2021 року провадження у справі було відновлено. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.02.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 16.09.2021 року від представника позивача за зустрічним позовом надійшла заява про уточнення позовних вимог згідно якої [PERSON] уклала шлюб та має прізвище « [PERSON] ». Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 12.06.2023 року вищевказану цивільну справу було прийнято в провадження судді Подус Г.С. та призначено судове засідання. Ухвалою Дзержинського районного суду м.Харкова від 31.01.2024 року було відкладено судове засідання у зв`язку із визнанням явки [PERSON] у судове засідання обов`язковою. Представник позивача за зустрічним позовом у судове засідання не з`явився, надав заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги за зустрічним позовом підтримав. У попередньому судовому засіданні надав пояснення з приводу обставин справи та повідомив суду про неможливість забезпечити явку свідків, оскільки з ними немає зв`язку. Відповідач та його представник за зустрічним позовом в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи міститься заява про слухання справи за їх відсутністю. Третя особа за зустрічним позовом у судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. У відповідності до ч.1, 3, 4 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. З цього приводу Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, які належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, суд вважає можливим розглянути справу за їх відсутності за наявними матеріалами справи. Суд, заслухавши вступне слово представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, оцінивши кожний доказ окремо та у їх сукупності та взаємозв`язку, дійшов наступного висновку. Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2016 року, який рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.02.2020 року було розірвано. Згідно відповіді Територіального сервісного центру №6344 Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС у Харківській області 01.06.2017 року [PERSON] був придбаний автомобіль Toyota Land Cruiser Prado 150, 2010 року випуску. 30.11.2019 року [PERSON] передала вищевказаний автомобіль у власність [PERSON] . З 02.06.2020 року вищевказаний транспортний засіб рахується за [PERSON] . Статтею 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є зокрема: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У цій справі, заперечуючи проти позовних вимог, відповідач за первісним позовом стверджував, що автомобіль був відчужено, однак це є її подарунком на день народження, тож поділу таке майно не підлягає. Натомість суд не приймає таке обґрунтування. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позивач має право на грошову компенсацію половини вартості спірного транспортного засобу. Визначаючи розмір грошової компенсації 1/2 частини вартості автомобіля, суд виходить з того, що розмір компенсації за належну частку в майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та відчужене без згоди одного з них, слід визначати виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна (вказане відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц. Суд враховує, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Всупереч вказаному позивачем за первісним позовом та його представником не надано висновок вартості спірного автомобіля на час розгляду справи. Натомість висновок експерта за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи суд не бере до уваги оскільки вартість була визначена на час продажу, тобто 2019 рік. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом задоволенню не підлягають. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, судові витрати в силу ст. 141 ЦПК України залишаються за первісним позивачем. Щодо вимог [PERSON] за зустрічним позовом суд зазначає наступне. Відповідно до ч 1 ст. 4 ЦПК України «Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.» Відповідно до ст.. 5 ЦПК України «Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч 2,3 ст. 12 ЦПК України «Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.» Відповідно до ч 1 ст. 13 ЦПК України «Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.» У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.09.2016 року, який рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26.02.2020 року було розірвано. Спільних дітей подружжя не має. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Відповідно до положень статей 77, 78, 81 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.. 74 СК України «Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до п 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України, яка висвітлена в постанові від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» При застосуванні ст. 74 СК ( 2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.» Відповідно до Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням приватного підприємства ІКІО щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України від 19.09.2012р ,справа № 1-8/2012,рішення № 17-рп/2012«власність у сімї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сімєю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.» У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України). Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Позивач за зустрічним позовом згідно позовної заяви просить встановити факт її проживання однією сім`єю із відповідачем без реєстрації шлюбу у період з 15.04.2013 року по 17.09.2016 року. Суд відмовляє позивачу у цій позовній вимозі, оскільки з даного приводу до суду не було надано належних та допустимих доказів. У судовому засіданні не було допитано жодного свідка безпосереньо судом. Викладені їх пояснення у зустрічному позові суд не бере до уваги, бо вони не мають жодної юридичної сили та висвітлені лише з позиції позивачки та її представника. Крім того, на підтвердження факту проживання однією сім`єю із відповідачем позивач надала до суду купу чеків щодо придбання нею меблів, однак із чеків неможливо встановити до якої оселі вони призначались, тож не підтверджують факт сумісного проживання із [PERSON] . Факт спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні свят, придбання один одному речей, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між останніми склались та мали місце протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2019 року, справа №552/6659/16-ц, провадження № 61-36768св18. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене відповідає висновкам, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 761/38043/17, провадження № 61-47739 св 18. З огляду на викладене, приймаючи до уваги, що матеріали справи не містять та позивачем не надано до суду достатньо достовірних та належних доказів в розрізі положень статей 76-81 ЦПК України на підтвердження того, що між нею та [PERSON] склались усталені стосунки, що притаманні сім`ї, що вони були пов`язані спільним побутом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, а отже відсутні докази на підтвердження факту їх спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний в позові період. При цьому суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін. Положеннями ст.89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд ухвалює рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Враховуючи викладені обставини, а також ті обставини,що позивачем не було надано до суду належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених нею позовних вимог, суд відмовляє позивачу у позовних вимогах про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу позивача та відповідача у період з 15.04.2013 року по 17.09.2016 року та відповідно суд відмовляє і у позовних вимогах в частині визнання частково недійсним договору дарування квартири та визнання права власності на частину спільного сумісного майна, набутого за час проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Питання розподілу судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат розгляду справи, витрати зі сплати судового збору слід залишити за позивачем. Відповідно до ч.1 ст.158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. Так ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 17.09.2020 року було задоволено заяву позивача за зустрічним позовом про забезпечення позову, а саме накладено арешт на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 63,2 кв. м, житловою площею 37,1 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:166948463104, яка належить [PERSON] , [INFO] , ІПН: [NUMBER] , місце проживання: [ADDRESS] , відповідно до договору дарування квартири від 04.03.2020 року посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Онищенко С. В. та зареєстрований в реєстрі за № 669. Частиною 9, 10 вказаної статті передбачено, що у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Отже, враховуючи викладене, суд вважає, що зникли підстави для забезпечення позову, судом не встановлені інші передбачені процесуальним законом підстави для забезпечення позову, з огляду на що, вжиті судом заходи забезпечення позову у вигляді заборони щодо відчуження нерухомого майна підлягають скасуванню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed