Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

07.02.2024 року позивач в особі свого представника за довіреністю Мінакова Андрія Андрійовича звернувся до суду із відповідним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 117018,00 грн. заборгованості за двома кредитними договорами, за якими право вимоги було набуто позивачем: - перший - №2886720 від 31.01.2022 року, укладений між відповідачем та ТОВ «Лінеура Україна», на суму 102538,00 грн., з яких 20000,00 грн. - сума основного боргу та 82538,00 грн. - загальна сума заборгованості за відсотками, право вимоги за яким було отримано позивачем на підставі договору факторингу №19072023 від 19.07.2023 року з відповідним реєстром боржників щодо відповідача; - другий - №09686-02/2022 від 09.02.2022 року, укладений між відповідачем та ТОВ «Фінансова компанія «Інвеструм» на суму 14480,00 грн., з яких 5000,00 грн. - сума боргу за основною сумою боргу та 9480,00 грн. - сума заборгованості за відсотками, право вимоги за яким було отримано позивачем на підставі договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 року з відповідним реєстром боржників. В обгрунтування позову було зазначено, що відповідач, отримавши кошти у товаристві з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» та у товаристві з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм», вимога за кожним із договір була згодом придбана позивачем, належним чином свої зобов`язання не виконував, що є підставою для стягнення з нього отриманих кредитних коштів та процентів за користування кредитними коштами станом на час придбання відповідної вимоги, що відповідає вимогам обох укладених первинних кредитних договорів та є відповідним способом захисту прав кредитора. Ухвалою судді від 21.02.2024 року справу було прийнято судом до свого провадження, відкрито провадження у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, наданий сторонам час для подання усіх заяв по суті позову (а.с.65). Позивач та його представник про вказану ухвалу були проінформовані засобами Електронного суду у порядку ч.5 ст.272 ЦПК України (а.с.67-68), відповідач вказану ухвалу отримав у відповідності до вимог п.5 ч.6 ст.272 ЦПК України (а.с.69). Заяви, клопотання від сторін у справі не надходили та інші процесуальні дії у справі судом не застосовувалися. Розгляд справи проводиться у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у відповідності до ч.5 ст.279 ЦПК України за наявними у справі матеріалами у межах строків, визначених ст.275 та ч.2 ст.279 ЦПК України. Можливість ухвалення заочного рішення в такому випадку не передбачена. Судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 31.01.2022 року між відповідачем та первинним кредитором товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» був укладений договір №2886720 про надання коштів на умовах споживчого кредиту, за умовами якого відповідач отримав кредитні кошти від первинного кредитора у розмірі 20000,00 грн. строком на 360 днів із сплатою процентів у розмірі 1,99% в день на розмір заборгованості за кредитом кожні 30 днів (а.с.9-17, 19-27). Відповідач підписав вказаний договір електронним підписом. Даних про перерахування коштів відповідачу матеріали справи не містять. Позивач, на його думку, набув право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №19072023 від 19.07.2023 року, укладеним між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «Лінеура Україна» (а.с.28-30). До вказаного договору був долучений належним чином підписаний у відповідності п.1.2 зазначеного договору факторингу акт прийому-передачі реєстру боржників від 19.07.2023 року (а.с.31) та витяг із реєстру боржників щодо вимоги до відповідача на суму 102538,00 грн. станом на 19.07.2023 року (а.с.32), з яких 20000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 82538,00 грн. - сума заборгованості за процентами. Деталізації порядку нарахування процентів позивач не надав, жодних інших доказів порядку розрахунку процентів у період з 31.01.2022 року до 19.07.2023 року матеріали позовної заяви також не містили. Вирішуючи справу по суті в частині вказаного кредитного договору, суд зазначає, що, по-перше, відсутні належні докази перерахування відповідачу коштів по кредитному договору з боку первинного кредитора, що унеможливлює факт підтвердження отримання відповідачем коштів від первинного кредитора, а відповідно взагалі наявність заборгованості до відповідача з боку як первинного кредитора, так і позивача. Обов`язок подання вказаних доказів процесуальний закон повністю покладає на позивача в даній категорії справ. По-друге, відсутні докази, які б підтверджували перехід права вимоги до позивача від первинного кредитора, оскільки, як визначено у визначені термінів права вимоги до позивача за договором факторингу №19072023 від 19.07.2023 року переходить після сплати ціни продажу, яка зазначена у п.п.3.3 зазначеного договору. Вказаний пункт договору факторингу позивач з власних мотивів до позовної заяви не приєднав, що, по-перше, не дозволяє суду встановити вартість вимог до відповідача, а по-друге, до позовної заяви не долучений жодний доказ на підтвердження оплати позивачем ціни позову первинному кредитору, а відповідно відсутні підстави для того, аби вважати, що перехід права вимоги до позивача був здійснений. По-третє, з наданого суду розрахунку заборгованості взагалі неможливо визначити яким чином і як нараховувалися відповідачу проценти у розмірі 82538,00 грн., зокрема, за який період, чи були від нього оплати, і якщо так, то коли, куди були зараховані вказані кошти. Під час розгляду справ даної категорії позивач повинен не тільки заявити відповідну вимогу, а й надати відповідний розрахунок, який суд при розгляді справи перевіряє на відповідність вимогам законодавства, що впливає на можливість задоволення позовних вимог. Позивач вказану дію при поданні позову не зробив, відповідно відсутні підстави для задоволення позову в частині підтвердження вимог за договором №2886720 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Відносно другого договору, суд встановлює, що 09.02.2022 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» та відповідачем був укладений договір про надання фінансового кредиту №09686-02/2022, відповідно до якого позивачу було надано кредит у розмірі 5000,00 грн. строком на 30 днів, до 10.03.2022 року зі сплатою процентів за користування кредитом наприкінці строку дії договору (а.с.40-42). Даних про перерахування коштів відповідачу матеріали справи не містять. Позивач, на його думку, набув право вимоги до відповідача на підставі договору факторингу №13012023 від 13.01.2023 року, укладеним між ним та товариством з обмеженою відповідальністю «ФК «Інвеструм» (а.с.43-45). До вказаного договору був долучений належним чином підписаний у відповідності п.1.2 зазначеного договору факторингу акт прийому-передачі реєстру боржників від 13.01.2023 року (а.с.46) та витяг із реєстру боржників щодо вимоги до відповідача на суму 14480,00 грн. станом на 13.01.2023 року (а.с.47), з яких 5000,00 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу та 9480,00 грн. - сума заборгованості за процентами. Деталізації порядку нарахування процентів позивач не надав, жодних інших доказів порядку розрахунку процентів у період з 09.02.2022 року до 13.01.2023 року матеріали позовної заяви також не містили. Вирішуючи справу по суті в частині другого кредитного договору, укладеного відповідачем з ТОВ «ФК «Інвеструм» суд зазначає, що, по-перше, відсутні належні докази перерахування відповідачу коштів по кредитному договору з боку первинного кредитора, що унеможливлює факт підтвердження отримання відповідачем коштів від первинного кредитора, а відповідно взагалі наявність заборгованості до відповідача з боку як первинного кредитора, так і позивача. Обов`язок подання вказаних доказів процесуальний закон повністю покладає на позивача в даній категорії справ. По-друге, відсутні докази, які б підтверджували перехід права вимоги до позивача від первинного кредитора, оскільки, як визначено у п.п.3.3. договором факторингу №13012023 від 13.01.2023 року ціна продажу як єдина підстава переходу права вимоги до позивач сторонами була погоджена (стерта у копії договору, який отримав суд, за власними мотивами позивача), однак доказів сплати вказаної суми матеріали справи не містять, що не дозволяє суду підтвердити факт оплати позивачем ціни позову первинному кредитору, а відповідно відсутні підстави для того, аби вважати, що перехід права вимоги до позивача був здійснений. По-третє, з наданого суду розрахунку заборгованості взагалі неможливо визначити яким чином і як нараховувалися відповідачу проценти у розмірі 9480,00 грн., зокрема, за який період, чи були від нього оплати, і якщо так, то коли, куди були зараховані вказані кошти. Під час розгляду справ даної категорії позивач повинен не тільки заявити відповідну вимогу, а й надати відповідний розрахунок, який суд при розгляді справи перевіряє на відповідність вимогам законодавства, що впливає на можливість задоволення позовних вимог. Позивач вказану дію при поданні позову не зробив, відповідно відсутні підстави для задоволення позову в частині підтвердження вимог за договором про надання фінансового кредиту №09686-02/2022 від 09.02.2022 року. Обов`язок подання доказів, зазначених судом відносно обох договорів повністю покладається на позивача по справі при зверненні до суду. За відсутності вказаних доказів підстави для задоволення позову відсутні, оскільки не підтверджено як сам факт перерахування коштів відповідачу первинними кредиторам, так і взагалі право вимоги позивача до відповідача за відповідними договорами факторингу з урахуванням того, що не зрозуміло як нараховувалися проценти та які були оплати з боку відповідача (якщо такі були). Відповідно до ч.1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ч.2 ст.76 ЦПК України, ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Засобами доказування є письмові, речові і електронні докази; висновки експертів; показання свідків. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судові витрати за результатами розгляду справи слід залишити за позивачем на підставі ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed