Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

Позивач в особі представника [PERSON] 10.09.2024 через систему «Електронний суд» звернувся до Жовтневого районного суду м. Запоріжжя із вказаною позовною заявою, за змістом якої просить: визнати припиненими трудові відносини між [PERSON] та КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ з 01.07.2024 року у зв`язку зі звільненням із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 1 . ст. 38 Кодексу законів про працю України; зобов`язати КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ видати відповідний наказ про звільнення та внести належний запис про звільнення до трудової книжки; стягнути з КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ на користь позивача моральну шкоду у розмірі 8000 (вісім тисяч) гривень 00 копійок. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 2018 року Позивач була працевлаштована до КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» та перебувала у трудових відносинах з Відповідачем до серпня 2021 року. З 18.08.2021 р. Позивач перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною віком до трьох років. З січня 2022 року фактична діяльність Відповідача була припинена, а саме, були звільнені всі працівники та переведені до новоствореної установи. Позивач була повідомлена про це та їй було видано на руки трудову книжку, проте, офіційно Позивач продовжувала перебувати в штаті Відповідача. 17 червня 2024 року закінчився строк декретної відпустки по догляду за дитиною віком до трьох років Позивача, і на наступний день відповідно до чинного трудового законодавства вона мала приступити до виконання своїх обов`язків у КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ». Оскільки Позивач завчасно була проінформована про припинення фактичної діяльності Відповідача, вона звернулась в телефонному режимі до юриста Кушугумської селищної ради (засновника КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ») з питанням як пройти преоцедуру звільнення, проте їй було в усній формі відмовлено у звільненні, оскільки на підприємстві на даний час відсутній директор та підписання наказу про звільнення є неможливим, та запропоновано звернутись до суду. З метою отримання письмових пояснень щодо неможливості проведення процедури звільнення Позивачем поштовим відправленням було направлено на адресу Відповідача заяву про звільнення за власним бажанням. У відповідь було отримано лист про розгляд звернення № 01-30/1655 від 10.07.2024 р. від Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області. Зі змісту даного листа було з`ясовано, що 30.12.2021 року було звільнено весь медичний персонал КНП. Контракт з директором [PERSON] було припинено 13.12.2021 р. та призначено тимчасово виконуючого обов`язки директора КНП [PERSON] , якого було звільнено 10.05.2022 р. з займаної посади за угодою сторін. З 10.05.2022 року КНП не функціонує. Ні чинним законодавством, ні Статутом КНП Кушугумській седищній раді не надано повноважень щодо звільнення працівників КНП. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, підприємство КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» є діючим та не знаходиться в стані припинення. В подальшому, з метою захисту своїх порушених прав Позивач звернулась зі скаргою до Управління інспекційної діяльності у Запорізькій області Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. На скаргу було отримано та надано відповідь листом від 14.08.2024 р. № ПС/1/1354-3В-24, відповідно до змісту якого управління інспекційної діяльності з питань праці вказує на те, що питання з яким скаржник звертається не входить до переліку, визначеного ст. 16 Закону України № 2136, а саме, на період дії воєнного стану у Держпраці та її територіальних органів відсутні повноваження на здійснення заходів державного нагляду (контролю) з питань, викладеному у зверненні та запропоновано звернутись до суду для захисту порушеного права. Оскільки , Позивачем використано всі можливі способи вирішення питання в досудовому порядку, проте, вони виявились не ефективними та не привели до бажаного результату, крім того було порушено її права у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя, вимушена звернутися до суду з вказаним позовом . Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 вересня 2024 року по справі відкрите провадження. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23 вересня 2024 року від Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області надійшли пояснення на позов, в яких зазначено,що пунктами 1.3 та 1.4 Статуту КНП (нова редакція), який затверджено рішенням Кушугумської селищної ради від 02.02.2022 № 9 передбачено, що підприємство, разом з усім своїм майном є комунальною власністю Кушугумської територіальної громади Запорізького району Запорізької області в особі Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області (далі- Власник). Підприємство належить до сфери управління Власника. Підприємство підпорядковане, підзвітне та підконтрольне Власнику. Відповідно до п.п.7.5.10 Статуту КНП керівник підприємства приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин. 30.12.2021 звільнився весь медичний персонал КНП. Контракт з директором (головним лікарем) КНП, за її заявою, було припинено 13.12.2021. Тимчасово виконуючого обов`язки директора (головного лікаря) КНП [PERSON] звільнено 10.05.2022 з займаної посади за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). З 10.05.2022 КНП не функціонує, з НСЗУ договори за програмою медичних гарантій не укладені. Ліквідувати КНП на даний час не уявляється можливим, а тому при вирішенні справи покладаються на розсуд суду. Ухвалою суду від 18 жовтня 2024 року позовні вимоги в частині зобов`язання КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ видати відповідний наказ про звільнення та внести належний запис про звільнення до трудової книжки залишені без розгляду. В судове засідання представник позивача надав клопотання про розгляд справи у його відсутність , позовні вимоги підтримав. Представник відповідача\~ , належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився ,\~ про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав , в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст.\~ 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність представника відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи з ухваленням по справі заочного рішення. Представник третьої особи в наданих поясненнях просив справу розглянути у відсутність представника Кушугумської селищної ради Запорізького району. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, \~\~ вважає, що позов належить задоволенню з наступних\~ підстав. За правилами ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У ч.ч. 1, 2\~ст. 43 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням вказаної норми, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 07 липня 2004 року у справі N 1-14/2004, від 16 жовтня 2007 року у справі N 1-16/2007 та від 29 січня 2008 року у справі N 1-5/2008 вказав на те, що визначене\~ст. 43 Конституції України\~право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати.\~За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Відповідно до вимог\~ст. 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~нікого не можна тримати в рабстві або в підневільному стані. Ніхто не може бути присилуваний виконувати примусову чи обов`язкову працю. Трудові відносини всіх працівників регулюються\~Кодексом Законів про Працю України. Законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників (ст. 1 КЗпП України). Згідно із приписами ч. 1\~ст. 3 КЗпП України\~законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Ст. 21 КЗпП України передбачено, що трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, Установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або Уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно Наказу № 24 /пр від 21.07.20216 [PERSON] була прийнята на посаду лікаря інтерна до КЗ «Запорізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Запорізької районної ради Запорізької області. Наказом № 49/к-о від 01.08.2018 року позивача переведено на посаду лікаря загальної практики, сімейний лікар амбулаторії. 30.08.2018 року КЗ «Запорізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Запорізької районної ради Запорізької області шляхом перетворення реорганізований в КНП ««Запорізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Запорізької районної ради Запорізької області. 09.02.20221 року КНП ««Запорізький районний центр первинної медико-санітарної допомоги» Запорізької районної ради Запорізької області перейменовано на КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ. Назаком № 29 від 01.03.2021 [PERSON] переведено на посаду лікаря загальної практики сімейного лікаря Кушугумської АЗПСМ. Відповідно до п. 4 частини першої ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено ст. 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом ст. 22 КЗпП України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Судом встановлено, та підтверджено наданими доказами, що [PERSON] , користуючись своїм правом на розірвання трудового договору з КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ, у встановленому законом порядку 01.07.2024 року на адресу зареєстрованого місцезнаходження відповідача направила рекомендованим листом поштою заяву про звільнення з роботи за власним бажанням на підставі\~ст. 38 КЗпП України, тобто висловила своє бажання щодо припинення роботи . Відповідно до листа Кушугумської селищної ради Запорізького району Запорізької області від 10.07.2024 року за № 01-30/1655 , [PERSON] повідомлено, що відповідно до п.п.7.5.10 Статуту КНП керівник підприємства приймає рішення про прийняття на роботу, звільнення з роботи працівників підприємства, а також інші, передбачені законодавством про працю рішення в сфері трудових відносин. 30.12.2021 звільнився весь медичний персонал КНП. Контракт з директором (головним лікарем) КНП, за її заявою, було припинено 13.12.2021. Тимчасово виконуючого обов`язки директора (головного лікаря) КНП [PERSON] звільнено 10.05.2022 з займаної посади за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). З 10.05.2022 КНП не функціонує, з НСЗУ договори за програмою медичних гарантій не укладені. Ліквідувати КНП на даний час не уявляється можливим, а тому позивачу рекомендовано звернутися до суду Враховуючи зазначені норми закону, суд вважає, що позивач належним чином, у визначеному законом порядку повідомила відповідача КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ за місцем знаходження юридичної особи за вказаною адресою про намір припинити трудові відносини та звільнитися з роботи за власним бажанням. Проте, відповідач всупереч вимогам закону та у порушення прав позивача на припинення трудових відносин і звільнення з роботи з ініціативи працівника за власним бажанням на підставі ч. 1\~ст. 38 КЗпП України, жодних дій не вчинило, наказ про звільнення останньої з роботи не видано. При цьому, судом встановлено, що 30.12.2021 звільнився весь медичний персонал КНП. Контракт з директором (головним лікарем) КНП, за її заявою, було припинено 13.12.2021. Тимчасово виконуючого обов`язки директора (головного лікаря) КНП [PERSON] звільнено 10.05.2022 з займаної посади за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). З 10.05.2022 КНП не функціонує. Враховуючи конкретні обставини цієї справи та факт порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України. Близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі № 757/61865/16-ц. У своєму рішенні №201/1384/16-ц від 25.11.2019 року Верховний Суд України визначив, що ефективним і таким, що не суперечить закону є спосіб захисту, як припинення трудових відносин на підставі частини першої ст.38 КЗпП України. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вказані обставини не спростовані відповідачем жодними доказами. Таким чином, суд вважає можливим визнання припиненими трудових відносин [PERSON] із відповідачем КНП «КУШУГУМСЬКИЙ ЦЕНТР ПЕРВИННОЇ МЕДИКО-САНІТАРНОЇ ДОПОМОГИ» КУШУГУМСЬКОЇ СЕЛИЩНОЇ РАДИ ЗАПОРІЗЬКОГО РАЙОНУ ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ з 01.07.2024 року, тобто з дня подачі працівником заяви про звільнення за власним бажанням. Вирішуючи позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~статті 237-1 КЗпП України\~в чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено порушення відповідачем норм трудового законодавства України щодо позивача, а тому з урахуванням тривалості, тяжкості вимушених змін у житті позивача та глибини душевних хвилювань і страждань, пов`язаних з необхідністю відновленням таких прав, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог [PERSON] та вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 3000,00 гривень у відшкодування моральної шкоди. Питання про судові витрати слід вирішити відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам за вимоги майнового та майнового характеру в сумі 2422,40 грн..

Outcome: partial