Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

[PERSON] 18 квітня 2024 року поштою направив до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , про визнання майна особистою приватною власністю, який надійшов до суду 22 квітня 2024 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2024 року позовну заяву було прийнято до розгляду суду, відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та залучено до участі у справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , ООП адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 квітня 2024 року клопотання [PERSON] про витребування доказів задоволено та витребувано копію спадкової справи після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , та від ООП адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради витребувано відомості про законного представника неповнолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2024 року підготовче провадження було закрито і справу призначено до розгляду по суті. Позивач в позовній заяві в редакції від 24 червня 2024 року посилався на те, що з 04 червня 1994 року по 04 лютого 1997 року та з 30 квітня 2003 року по 02 серпня 2006 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від якого у них [INFO] народився син [PERSON] . До реєстрації шлюбу з [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу він придбав квартиру [ADDRESS] . За час перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , у травні 2003 року, він продав належну йому на праві особистої приватної власності квартиру, а на отримані від її продажу кошти, у травні 2003 року придбав квартиру [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , від якого мають неповнолітню дочку, [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] померла. На час відкриття спадщини питання щодо поділу майна подружжя [PERSON] і [PERSON] вирішено не було. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є відповідачі, які звернулися до нотаріальної контори та нотаріусом заведено спадкову справу. Оскільки спірна квартира була придбана у період перебування у зареєстрованому шлюбі, вона не може вважатися спільним майном подружжя, оскільки була придбана за грошові кошти, отримані [PERSON] від продажу належної йому на праві особистої приватної власності, та не може входити до складу спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Просив суд визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] . У своїй заяві до суду представник позивача справу просила розглядати за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у своїй заяві до суду заяву про визнання позовних вимог, проти задоволення позовних вимог не заперечував, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] направила до суду заяву, в якій визнала позовні вимоги, проти їх задоволення не заперечувала. У своїй заяві зазначила, що її дочка, [PERSON] , перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1994 року по 1997 рік та з 2003 року по 2006 рік. У період перебування у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] позивач за кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої власності квартири, придбав спірне нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , тому вказана квартира не підлягає поділу, оскільки не є спільним майном подружжя. Справу просила розглядати за її відсутності. Відповідач [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у своєму відзиві та додаткових поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечував, зазначивши, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю та кожен з подружжя має рівні права щодо цього майна. До позовної заяви не додано допустимих доказів про вартість спірного майна. Також посилався на те, що позивачем пропущений строк позовної давності, оскільки позивач не міг не знати про реєстрацію місця проживання відповідачів [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , тому трирічний строк позовної давності сплив. Просив застосувати строк позовної давності. Сторона відповідача неповнолітньої [PERSON] вказувала, що матеріали справи не містять договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна, оскільки його оригінал перебував у [PERSON] , яка померла [INFO] , оскільки остання надавала частину грошових коштів на купівлю спірної квартири. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Представник ООП адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради у своїй заяві до суду справу просили розглядати за відсутності представника та ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства з урахуванням інтересів неповнолітньої дитини. Перевіривши матеріали справи, оцінивши добуті та представлені докази, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 1994 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 2-1995, [PERSON] належала квартира [ADDRESS] (а.с. 12-13), право власності на яку у встановленому законом порядку було зареєстровано в ДБТІ в реєстру книгу № 123п за реєстровим № 95 (а.с. 13 оберт). 04 червня 1994 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] , який було розірвано 04 лютого 1997 року (а.с. 7). Від сумісного життя у них [INFO] народився син [PERSON] (а.с. 8). 30 квітня 2003 року [PERSON] повторно зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с. 9), який 02 серпня 2006 року було розірвано, про що Ленінським ВДРАЦС Дніпропетровського МУЮ у Дніпропетровській області зроблено актовий запис № 404 (а.с. 10). 24 травня 2003 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 1878, відповідно до умов якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру [ADDRESS] , що підтверджено відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 22). На підставі договору купівлі-продажу квартири від 26 травня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П. і зареєстрований в реєстрі за № 1904 (а.с. 16), [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 17). 07 січня 2009 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 11), від якого мають неповнолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с. 216). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 34). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно. Із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , до нотаріальної контори звернулися відповідачі [PERSON] (а.с. 184) та [PERSON] (а.с. 202). Спірну нерухоме майно було придбано [PERSON] 26 травня 2003 року. Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності. З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна. Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку (аналогічні положення містить стаття 60 СК України). Згідно зі статтею 24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява одного з подружжя про те, що річ була куплена на її особисті кошти, не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною. Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Квартира [ADDRESS] , яка є предметом спору по даній цивільній справі, була придбана позивачем 26 травня 2003 року за 11\~435 грн., що відповідає вартості придбаного нерухомого майна. Квартира [ADDRESS] власником якої на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 1994 року був позивач, була продана 24 травня 2003 року. Згідно із відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна загальна вартість нерухомого майна квартири [ADDRESS] , складає 15\~079 грн. Інших достатніх доказів, які би спростували позицію позивача, що спірна квартира хоч і була придбана за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] , є його особистою приватною власністю, оскільки придбана за грошові кошти, отримані від продажу належної йому на праві особистої приватної власності квартири, відповідачем [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , не надано. Суд критично оцінює твердження відповідача [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , про те, що [PERSON] надавала грошові кошти на придбання квартири, оскільки ним не зазначено розмір цих коштів та не надано належних доказів вказаній обставині. Підстави заперечення проти позовних вимог в іншій частині відзиву жодним чином не спростовують викладені позивачем обставини свого позову, на які він посилається як на підставу позовних вимог. Також, факт реєстрації місця проживання відповідачів [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , у спірній квартирі жодним чином не може свідчити про визнання позивачем права власності померлої [PERSON] на спірне нерухоме майно або наявність між ними спору щодо поділу цього майна. Твердження про те, що позивачем не долучено до позову договір купівлі-продажу квартири від 26 травня 2003 року, спростовується матеріалами справи, в якій міститься копія договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 16) та витяг з КП «ДМБТІ» від 04 листопада 2003 року (а.с. 17) про реєстрацію права власності. Щодо заяви відповідача [PERSON] , який діє в інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , про застосування строків позовної давності до позовних вимог [PERSON] про визнання майна особистим майном, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Як вбачається з пояснень позивача, між сторонами не виникало жодних питань з приводу користування спірної квартирою та її поділу до моменту відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , коли позивачеві стало відомо, що із заявами про прийняття спадщини за законом звернулися спадкоємці. З позовною заявою до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , [PERSON] звернувся 18 квітня 2024 року, що підтверджується відбитком поштової служби, якою позивач направив до суду позов (а.с. 47), тобто, після порушення його права. Таким чином, позивачем строк позовної давності не пропущено. Згідно з ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до висновку, що квартира [ADDRESS] , набута [PERSON] за час перебування в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка померла [INFO] , є його особистою приватною власністю, оскільки грошові кошти, отримані за відчуження належної йому квартири, які він витратив на придбання спірної квартири, є особистою приватною власністю [PERSON] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити та визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 10 968 грн. 10 коп. (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача у рівних частинах по 3\~656 грн. 03 коп. (10 968 грн. 10 коп. / 3 = 3\~656 грн. 03 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved