Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

У березні 2024 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати недійсним договір дарування від 16 жовтня 2023 року: підвального приміщення по [ADDRESS] ; нежитлових приміщень №№ 68, [ADDRESS] ; кафе по [ADDRESS] ; скасувати відповідні рішення державного реєстратора про державну реєстрацію за відповідачем права власності на зазначені об`єкти. Вимоги мотивовано тим, що 16 жовтня 2023 року між відповідачем [PERSON] , від імені якої діяла [PERSON] на підставі довіреності, та позивачем [PERSON] укладено договір дарування вказаних нежитлових приміщень. Вказує, що правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які ними обумовлювалися, тому договір є фіктивним. Про фіктивність правочину, на думку позивача, свідчить обов`язок позивача у договорі дарування надати право довічного користування майном [PERSON] , [INFO] , який є неповнолітнім сином відповідача. Даним обов`язком відповідач бажала створити додаткову гарантію, що позивачем не буде відчужене майно у подальшому. Вказує, що напередодні укладання договору, [PERSON] звернулась до позивача з проханням укласти фіктивний договір дарування, вказавши, що вона перебуває зі своїм чоловіком у стані розлучення та який може претендувати на вказане майно, на що позивач погодилась. Відповідач попросила позивача бути власником нерухомого майна 1-2 місяці, доки [PERSON] остаточно не розлучиться зі своїм чоловіком. Справа про розірвання шлюбу розглядалась у Херсонському районному суді Херсонської області (№ 766/5935/23). Відповідач вказувала, що після набрання рішення суду законної сили, вони розірвуть договір і все повернеться у попередній стан. Однак відповідач не оформлює на себе право власності на об`єкти нерухомості, за її словами перебуває в Іспанії. Натомість, через вказаний правочин у позивача, як отримувача доходу у вигляді подарунку від фізичної особи - резидента, що не є членом сім`ї першого або другого ступеня споріднення, утворилось зобов`язання зі сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору у розмірі 275 275,00 грн., яку позивач повинна сплатити протягом року з моменту укладення договору. У позові вказується, що позивач не має доступу до цих об`єктів, вони надалі орендуються іншими особами, які сплачують орендну плату фактично відповідачу як реальному їх власнику та вигодонабувачу. Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 25 березня 2024 року позовну заяву залишено без руху (а.с.42,43). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 04 квітня 2024 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження, призначено судове підготовче засідання (а.с.55-57). Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 28 травня 2024 року у справі закрито судове підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті (а.с.81,82). Відповідачу судом направлялась копія ухвали про відкриття провадження, позовна заява з додатками. Поштові відправлення повернулись до суду з відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання» (а.с.63,92). Окрім того, про розгляд справи у судовому засіданні відповідач повідомлялась також шляхом надіслання повісток до електронного кабінету у системі «Електронний суд»(а.с.96). Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сперчун О.О. подав пояснення, в яких заперечує доводи позовної заяви що правочин є фіктивним. Вказує, що навіть, якщо відповідач бажала повернення переданого за договором майна у майбутньому, то сторони могли би укласти договір зберігання майна. Сторонам договору нотаріусом було роз`яснено правові наслідки правочину; сторони стверджували, що однаково розуміють умови договору, договір не носить характеру уявної чи удаваної угоди і відповідає дійсним намірам створити для себе відповідні юридичні наслідки (а.с.77). У судовому представник позивач адвокат Цермолонський І.М. (ордер а.с.65), підтримав позовну заяву, вказував, що відповідач діяла через довірену особу, з тих підстав, що не перебувала в Україні. Вказує, у позивачки виникли зобов`язання щодо сплати податків через вартість майна, доходу з цього майна позивач не має. Представник зазначав, що відповідач на зв`язок не виходить. Свідок [PERSON] у судовому засідання пояснила, що відповідач вигадала такий варіант стосовного договору дарування, оскільки побоювалась поділу майна з чоловіком, вказувала, що за декілька місяців переоформить майно за договором на себе. Свідок вказувала, що діяла при укладанні договору дарування від імені [PERSON] на підставі довіреності, яка була передана їй відповідачкою з Іспанії. Позивачці не передавались ключі від об`єктів нерухомості; приміщення орендуються; позивач не отримує кошти; документи у відповідачки, на зв`язок вона не виходить. Заслухавши пояснення представника позивача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, приймаючи до уваги письмові заяви сторін щодо предмета спору, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 ЦК України). Згідно з частиною першою, пунктами 1 та 2 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права та визнання правочину недійсним. Судом встановлено, що 16 жовтня 2023 року укладено Договір дарування між [PERSON] (дарувальник), від імені якої діє [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої нотаріусом Хосе Перфекто Верду Бельтран від 20 вересня 2023 року в місті Аліканте, апостильованої в Іспанії, місто Аліканте від 29 вересня 2023 року заступником голови нотаріальної колегії Валенсії - П.Дельфін Мартіс Перес за № 9130/2023/020653, з однієї сторони, та [PERSON] (обдарована) з іншої сторони. Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сперчуном О.О., зареєстрований за № 1294 (а.с.10,11). За цим договором [PERSON] безоплатно передає у власність [PERSON] : - нежиле підвальне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] загальною площею 81,6 кв.м., право власності на яке виникло у [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 12 березня 2019 року за реєстровим № 94 та Договором про поділ спільного майна подружжя від 05 вересня 2019 року за реєстровим № 1864; - нежитлові приміщення №№ [ADDRESS] , загальною площею 235,2 кв.м., право власності на які виникло у [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нежитлових приміщень від 19 лютого 2019 року за реєстровим № 143 та Договором про поділ спільного майна подружжя від 05 вересня 2019 року за реєстровим № 1864; - кафе, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 113,4 кв.м., право власності на яке виникло у [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 03 червня 2021 року за реєстровим № 962 (а.с.10,11). Згідно витягу № 368931862 від 07 березня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сперчуном О.О., 16 жовтня 2024 року 18:35:47 було здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1518965280000, яким є нежитлові приміщення №№ [ADDRESS] , загальною площею 235,2 кв.м., за [PERSON] , підстава виникнення права власності: Договір дарування № 1067, виданий 16 жовтня 2023 року, видавник: Сперчун О.О. , ПНКМНО; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69765312 від 16 жовтня 2024 року (а.с. 31-32). Згідно витягу № 368932813 від 07 березня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сперчуном О.О., 16 жовтня 2024 року 17:23:32 було здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 1783953151101, яким є нежиле підвальне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,6 кв.м., за [PERSON] , підстава виникнення права власності: Договір дарування № 1067, виданий 16 жовтня 2023 року, видавник: Сперчун О.О. , ПНКМНО; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69764771 від 16 жовтня 2024 року (а.с. 33-34). Згідно витягу № 368932813 від 07 березня 2024 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності державним реєстратором приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сперчуном О.О., 16 жовтня 2024 року 19:07:29 було здійснено державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер: 9495465101, яким є кафе, розташоване за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 113,4 кв.м., за [PERSON] , підстава виникнення права власності: Договір дарування № 1067, виданий 16 жовтня 2023 року, видавник: Сперчун О.О. , ПНКМНО; підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 69765531 від 16 жовтня 2024 року (а.с. 35-36). Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У статті 215 ЦК України унормовано, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Згідно з частиною першою статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша статті 722 ЦК України). Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження N 14-260цс19), позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, вважає, що така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 (провадження № 14-260цс19). Так, матеріали справи не містять доказів про те, що спірний договір було виконано, та майно було передано до набувача, у даному випадку до позивачки. Як вказується у позовній заяві та як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] , відповідачка запропонувала укласти такий договір, оскільки на той час остання вирішувала питання щодо розлучення з чоловіком, який би міг претендувати на нерухоме майно. Так, як вбачається з матеріалів справи та відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Херсонського районного суду Херсонської області від 20 жовтня 2023 року справа № 766/5935/23, за позовом [PERSON] розірвано шлюб між нею та [PERSON] , провадження по якому було відкрито 16 жовтня 2023 року. Судом було встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 02 грудня 2017 року в Чернівецькому міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №2539 (а.с.27-29). Суд зазначає, що спірний договір було укладено16 жовтня 2023 року, об`єкти нерухомості, які перейшли у власність позивача за договором дарування, як встановлено у даному провадженні, були набуті відповідачем у період його перебування у шлюбі. Крім того, відповідно до п. 3.2 оспорюваного договору, [PERSON] , як дарувальник, визначила обов`язок [PERSON] надати право довічного користування дарунком [PERSON] , [INFO] . Таким чином, з огляду на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що укладення спірного договору дарування нерухомого майна під час розгляду судом справи за позовом відповідача про розірвання шлюбу, було направлено на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до іншої особи з метою збереження цього майна у майбутньому за відповідачкою та уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя. Суд також погоджується, що встановлення обов`язку обдаровуваному позивачу [PERSON] надати право довічно користуватись дитині відповідача об`єктами нерухомості, що обули передані у власність позивачу, також свідчить про відсутність наміру сторін про реальне безоплатне передання майна у власність позивачу. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору дарування є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо такого майна, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. До таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі №352/1021/19, від 25 листопада 2020 року у справі №761/15741/17, від 9 грудня 2020 року у справі №607/12919/19, від 16 грудня 2020 року у справі №755/7423/17. Враховуючи викладені норми, з огляду на те, що суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог про визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, підлягають задоволення й вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо такого нерухомого майна. З огляду на приписи статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача судовий збір, сплачений нею при зверненні із позовом до суду у розмірі 18 773,60 грн.

Outcome: approved