Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним вище позовом до відповідача. Посилалася на те, що з відповідачем вона зареєструвала шлюб 02.09.2000 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] . На даний момент фактично сім 'я розпалася, шлюбні відносини з чоловіком не підтримують, тому просить суд розірвати шлюб між ними. Вказувала, що протягом останніх років відносини з відповідачем поступово погіршувались, зникло почуття любові та взаємоповаги. В результаті чого між ними зникло взаєморозуміння. Доволі тривалий час кожен з них живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично їхня сім`я припинила своє існування і наразі їхній шлюб має формальний характер. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Виявилося, що вони маємо зовсім різні характери та погляди на життя, через що виникали та виникають непорозуміння та суперечності. Відповідач не розумів та не хоче розуміти переконань позивача та суджень щодо будь-яких явищ, через що стало неможливим підтримання нормальної моральної атмосфери в сім`ї. Я глибоко переконана, що подальше перебування у шлюбі, відновлення подружніх стосунків і збереження сім`ї є неможливим, тому вважаю призначення будь-яких строків для примирення недоцільним. Позивач у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу у її відсутності та позивача, позовні вимоги підтримала. Відповідач надав суду письмову заяву, в якій визнав позовні вимоги та просив розглянути справу за його відсутності. Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який був між ними зареєстрований 02 вересня 200 року відділом реєстрації актів громадянського м. Краматорська Донецької області, про що був зроблений актовий запис № 610 /а.с.9/. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] /а.с.15/. На теперішній час подружні відносини між сторонами припинені, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, сторони не бажають зберегти шлюб, тому шлюб між сторонами повинен бути розірваний. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Відповідно до ст. 112 ч. 2 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Згідно ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Приймаючи до уваги, що причини, які спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого позов підлягає задоволенню. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 4 ст.206ЦПК України відповідач може визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до ч. 1ст. 142 ЦПК України, частини третьоїстатті 7ЗаконуУкраїни «Про судовий збір`у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідач визнав позов. При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір в розмірі 1211,20 грн. Враховуючи викладене, позивачу підлягає повернення з державного бюджету 605,60 гривень, що дорівнює 50-ти відсоткам судового збору, сплаченого ним при поданні позову (1211,20/2 = 605,60). Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 605,60 гривень відповідно до статті 141ЦПК України стягуються з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч.3 ст.141ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язаніці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи,безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Згідно ст.30Закону України«Про адвокатурута адвокатськудіяльність» від05.07.2012року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Таким чином, документально підтверджені судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката, пов`язані з розглядом справи, підлягають частковій компенсації. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема рішення від 30.03.2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. З урахуванням зазначеного, суд зауважує, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція, платіжне доручення або інший банківський документ). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні таких витрат. Така правова позиція, викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16. Будь-яких клопотань від відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до суду не надходило. З огляду на вищевикладене, зокрема те, що будь-яких заяв про зменшення розміру витрат на правничу допомогу до суду не надходило, а тому витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з відповідача у розмірі 15 000 гривень.

Outcome: approved