Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

До Заводського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява адвоката Петрвої М.О. в інтересах [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у праві володіння та користування шляхом виселення. Позивачка [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Квартира належить позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. В квартирі проживає відповідач [PERSON] , [INFO] , брат позивача. 13.02.2023 відповідача [PERSON] знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] за заявою власника вищезазначеної квартири позивачки [PERSON] . Але не зважаючи на те, що відповідача було знято з реєстрації місця проживання за вищезазначеною адресою, відповідач [PERSON] продовжує проживати в квартирі, на вимоги власника квартири звільнити приміщення, не реагує, крім того, відповідач замінив замок в квартирі, що позбавляє можливості позивача, власника квартири [PERSON] потрапити до квартири за вищезазначеною адресою та на свій розсуд користуватися та розпоряджатися даним житлом, все це суперечить її інтересам. Позивач неодноразово зверталася (звернення від 07.10.2022р., 14.10.2022., 13.02.2023р.) до відділення поліції № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з заявами про те, що гр. [PERSON] змінив замки до квартири за вищезазначеною адресою та не відкриває двері, чим перешкоджає їй, як новому власнику цього житла у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позивачу в усному порядку роз`яснено право звернення до суду. Відповідно до відповіді відділення поліції № 1 Запорізького районного управління поліції ГУНП в Запорізькій області від 13.03.2023 р., на адвокатський запит повідомлено, що 13.02.2023 о 09.40 год. до відділення поліції № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, надійшло звернення [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . заявниця вступила у спадщину, але брат не пускає її в квартиру, яка вже належить заявниці. Як зазначає позивач, ще за життя матері, відповідач [PERSON] вчиняв домашнє насильство психологічного і фізичного характеру, як до матері, так і до неї, неодноразово викликалася поліція, були складені термінові заборонні приписи стосовно кривдника. Все вищезазначене свідчить тільки про те, що відповідач [PERSON] порушує право позивача на самостійне володіння, розпорядження та користування її особистим майном, квартирою за адресою: [ADDRESS] . В вищезазначеній квартирі відповідач змінив замок, користується комунальними послугами, за які нічого не сплачує, тим самим кожен день збільшується заборгованість за використані комунальні послуги. Дії відповідача суперечать конституційному праву позивача на особисту власність. Оскільки відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні належним їй житлом, позивач самостійно у позасудовому порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, вважає, що такі перешкоди підлягають усуненню в судовому порядку. Добровільно відповідач відмовляється звільняти квартиру, а позивач [PERSON] самостійно не має можливості його виселити. Враховуючи вищевикладене просить задовольнити позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права власності та користування шляхом виселення з житлового приміщення. Ухвалою судді від 03.05.2023 було відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду в судовому засіданні в порядку загального позовного провадження. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував, зазначив, що позивач не надав жодного доказу, щодо підтвердження його позовних вимог, а саме: неможливості користуватися зазначеним житловим приміщенням за вищезазначеною адресою та які він чинить перешкоди позивачці в користуванні її житлом. Навіть звернення в поліцію не підтверджує той факт, що він чинить перешкоди в доступі та користуванні житлом, крім того зазначає, що у позивачки є ключі від квартири та вона постійно мала доступ до спірної квартири. Він в свою чергу має поганий стан здоров`я, що підтверджує направленням лікаря на плановий огляд, де рекомендовано йому операцію, але у зв`язку поганим фінансовим становищем, не може її зробити. Також зазначає, що іншого житла він не має, що підтверджує довідка з державного реєстру речових прав, спірна квартира належала його матері, він постійно проживав з нею, був зареєстрований в квартирі за її згодою ще з 2004 року, де і проживає по теперішній час. Також факт добровільного залишення спірного житла з його боку відсутній, житлове приміщення він займає за згодою колишнього власника, тобто законно та має підстави проживати за вищезазначеною адресою. Крім того, його фінансовий стан пов`язаний з військовими діями не дозволяє йому ні придбати інше житло, ні зняти в оренду, тому проживати йому ніде. Тому вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] «про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення», необґрунтована, відсутні жодні докази з боку позивача, що вказує на відсутність доступу в квартиру або неможливістю її користування, тому позовна заява не підлягає задоволенню у повному обсязі. Представником позивачки подано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій просить задовольнити позовні вимоги з підстав, зазначених в позові. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 01.02.2024 було закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні 13.03.2024 року позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених у позові. Представник позивача адвокат Петрова М.О. в судовому засіданні 13.03.2024 позовні вимоги також підтримала, просила задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В подальшому представник позивача подала заяву про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 13.03.2024 року проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись та не, що він проживає у спірному житлі, іншого житла не має. В судове засідання, призначене на 21.10.2024 року відповідач та його представник адвокат Федорець В.І. не з`явились, про причини неявки суду не відомо. Заслухавши пояснення сторін, представника позивача, дослідивши докази в їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Разом з тим, згідно із ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.01.2022 у справі № 234/11607/20 зроблено висновок, що: "при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод". Європейський суд зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі Жоффре де ля Прадель проти Франції від 16 грудня 1992 року). Дослідивши обставини справи, перевіривши наявні в справі докази та заслухавши думки та пояснення учасників справи, судом встановлено наступне. [PERSON] на праві приватної власності належала квартира [ADDRESS] . 10 лютого 2023 року вона склала заповіт, яким квартиру [ADDRESS] , заповіла [PERSON] (позивачці). [INFO] [PERSON] померла. Відповідно до пункту 11 частини першої статті 346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. 10 лютого 2023 року [PERSON] отримала у приватного нотаріуса Салтан В.В. свідоцтво про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого вона набула право власності на спірну квартиру [ADDRESS] . З інформації за № 01-17/01/0361 від 06.03.2024, яка була надана на адвокатський запит адвокату позивачки Петровій М., за відомостями департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради 13.02.2023 [PERSON] , [INFO] , було знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] , за заявою власника [PERSON] . З наданої відповідачем копії паспорту громадянина України серії [NUMBER] на ім`я [PERSON] , [INFO] , та довідки про реєстрацію місця проживання особи від 17.08.2022 вбачається, що з 24.02.2004 року він був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем до відзиву долучене електронне направлення сімейного лікаря від 24.01.2023 про направлення відповідача [PERSON] на консультацію до хірурга з приводу пахової грижі та інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] від 29.06.2023 за номером 337369556, відповідно до якої об`єкти нерухомості за [PERSON] не зареєстровані. З наданої відповідачем інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта [PERSON] від 29.06.2023 за номером 337369556, відповідно до якої об`єкти нерухомості за [PERSON] не зареєстровані. З наданих відповідачем відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору станом на 22.07.2024, за період з 4 кварталу 2023 року по 1 квартал 2024 року вбачається, що відповідач за вищезазначений період отримав 40963,64 гривні, останнє місце роботи: Центральний відділ освіти Департаменту освіти Запорізької міської ради. Також відповідачем надані квитанції про сплату комунальних послуг: 100,00 гривень на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія Газ України» від 10.08.2024 від імені померлої [PERSON] ; 100,00 гривень на рахунок Комунального підприємства «Водоканал» від 10.08.2024 від імені померлої [PERSON] ; 100,00 гривень на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Вельтум-Запоріжжя» від 10.08.2024 від імені померлої [PERSON] ; 112,60 гривень на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Запоріжжяелектропостачання» від 10.08.2024 від імені померлої [PERSON] . При цьому, суд враховує, що посилання позивача на факт несплати відповідачем комунальних послуг за вказану вище квартиру сам по собі не може свідчити про втрату відповідачем інтересу до даного житла, а також позивачка не позбавлена права звернутися до відповідача з відповідними вимогами щодо стягнення частини понесених нею витрат на сплату комунальних послуг. Подібного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 03.04.2024 у справі №161/126/23. На підтвердження позовних вимог позивачкою також надані: «Талон-повідомлення єдиного обліку» № 17678 від 07.10.2022 про те, що 07.10.2022 о 11:19 до ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення зі служби 102 від [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] , впродовж місяця заявниця не була в квартирі своєї померлої матері, зараз там знаходиться невідомий чоловік, який не відчиняє двері; «Талон-повідомлення єдиного обліку» № 18286 від 14.10.2022 про те, що 14.10.2022 о 16:18 до ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області надійшло повідомлення зі служби 102 від [PERSON] про те, що за адресою: [ADDRESS] , конфлікт з відомим з приводу спадщини на квартиру; «Талон-повідомлення єдиного обліку» № 18436 від 17.12.2021 про те, що брат заявниці [PERSON] викрав картку матері (банківську) та зняв грошові кошти в сумі 5000 гривень. Однак суду не надано доказів того, що ці обставини підтвердились. За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №256789 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно [PERSON] , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до сестри [PERSON] , вжито захід у вигляді заборони на вхід та перебування в місці проживання (перебування) постраждалої особи та заборона в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб, до 17:30 годин 17.02.2022. За терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №256788 від 12 лютого 2022 року, складеним стосовно [PERSON] , у зв`язку із вчиненням ним домашнього насильства психологічного характеру по відношенню до матері [PERSON] , вжито захід у вигляді заборони в будь-якій спосіб контактувати з постраждалою особою терміном на 5 діб, до 17:30 годин 17.02.2022. В листі начальника ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області від 13.04.2024, адресованого адвокату Петровій М. щодо звернень [PERSON] до ВП № 1 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області, вбачається, що заява [PERSON] від 13.02.2023 про те, що заявниця вступила у спадщину, але брат не пускає її в квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка належить заявниці, звернення було розглянуто згідно із Законом України «Про звернення громадян». Судом встановлено, що померла [PERSON] є матір`ю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] ; сторони, відповідно, є рідними братом та сестрою, що ними не оспорюється. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з частинами другою, третьою статті 64 ЖК до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Враховуючи викладене, відповідно до статті 64 ЖК України [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , оскільки доказів того, що сторони будь-коли спільно проживали і вели спільне господарство, немає. Враховуючи викладене, суд вважає, що спір виник між власником житла та членом сім`ї колишнього власника, а не між власником квартири та членом його сім`ї. Відповідач [PERSON] був зареєстрований у спірній квартирі з 24 лютого 2004 року, зі згоди власника квартири, - померлої [INFO] [PERSON] , і на час розгляду справи проживає у спірній квартирі, що визнається сторонами. Відповідач [PERSON] вселився у спірну квартиру, як член сім`ї її попереднього власника - [PERSON] (матері позивача та відповідача), набувши право користуванням чужим майном. Ці обставини визнаються сторонами. Позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач має у власності (спільній чи частковій) інше житло. Доказів систематичного руйнування, псування жилого приміщення, використання не за призначенням та застосування до відповідача заходів попередження позивачка суду не надала. Згідно з позовною заявою, позивачка [PERSON] має зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] та фактичне місце проживання: [ADDRESS] (як внутрішньо переміщена особа). Відповідно до частин першої та третьої статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (частина четверта статті 9 ЖК України). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (Як встановлено матеріалами справи, відповідачі набули право користування спірним житлом згідно із законом, оскільки вселилися до нього за згодою колишнього власника майна, Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11.01.1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 27 рішення ЄСПЛ «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, § 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» заява №8863/06, §44). Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у частині першій статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 44 та рішення від 17 жовтня 2013 року у справі «Вінтерстайн та інші проти Франції», заява № 27013/07, підпункт «б» пункту 148 та пункт 155). Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 06 травня 2020 року у справі № 752/16688/17. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), зауважила, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Отже, при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09.10.2007 року в справі «Станкова проти Словаччини»; рішення ЄСПЛ від 15.01.2009 року в справі «Косіч проти Хорватії» та рішення ЄСПЛ від 22.10.2009 року в справі «Пауліч проти Хорватії»). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] послалася на неможливість нею реалізації прав, як власника квартири, на розпорядження належним своїм майном, оскільки відповідач, який не є членом її сім`ї, не будучи співвласником цієї квартири, знятий з реєстрації у спірній квартирі, чим чинить позивачці перешкоди у здійсненні нею своїх прав. Суд, з огляду на наявні матеріали справи доходить висновку, що дійсно між сторонами наразі склалися неприязні відносини, однак доказів притягнення відповідача до адміністративної (окрім події, що мала місце 12.02.2022), кримінальної відповідальності позивачкою не надано. Та обставина, що позивачка протягом 2022-2023 років неодноразово зверталася до органів поліції відносно неправомірних дій відповідача вказаних вище висновків не спростовують, але підтверджують конфліктну ситуацію, яка виникла у відносинах між ними. Право відповідача на користування житлом виникли зі згоди попереднього власника будинку - матері сторін [PERSON] , тобто відповідач набув охоронюване законом право на мирне володіння майном; спірна квартира є єдиним місцем проживання відповідача, а тому в нього є наявні правові підстави для проживання у спірному житловому будинку. При цьому, суд враховує, що відповідач вселився до спірної квартири зі згоди попереднього власника, де проживає та був зареєстрований тривалий час (близько 20 років), іншого житла не має. Натомість, позивачка не зареєстрована та не мешкає в спірній квартирі, має інше житло для проживання, а тому могла передбачати подальші наслідки набуття права власності на спірне житло. Судом також враховано, що у всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Аналогічні правові висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). В даному випадку право позивачки на майно не може бути захищено шляхом виселення відповідача, який внаслідок цього стане безхатченком, що стане надмірним тягарем та порушуватиме його право на повагу до житла, яке є постійним та єдиним місцем його проживання. Позивачка [PERSON] , як нова власниця спірного житлового приміщення, яка безоплатно придбала право на спірне житлове приміщення у порядку спадкування, знала про постійне проживання відповідача у спірній квартирі та про наявність прав відповідача [PERSON] на користування квартирою. За наведених обставин, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання виселення відповідача на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог.

Outcome: dismissed