Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

10.04.2024 від АТ «Страхова Компанія «Країна» до Бориспільського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява про стягнення з відповідача [PERSON] завдані збитки в порядку регресу в розмірі 5689 гривень 37 копійок та сплачений судовий збір у розмірі 3028 гривень (а.с.1-2). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Між відповідачем [PERSON] та позивачем АТ «Страхова компанія «Країна» було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/2256202, забезпечений транспортний засію ВАЗ державний № [NUMBER] .01.03.2020 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ВАЗ державний № [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та транспортного засобу Scania державний № [NUMBER] . Відповідно до постанови Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 24 березня 2020 року по справі №359/2088/20 відповідача [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. З заявою про виплату страхового відшкодування внаслідок настання страхового випадку до позивача звернулося ПАТ «СГ «ТАС», на підставі даної заяви та наданих документів було складено страховий акт №70/58946/3.2.29 від 15.06.2020 та було виплачено страхове відшкодування в розмірі 11378 гривень 74 копійки. Звертають увагу, що відповідно до відповіді НПУ власником транспортного засобу ВАЗ державний номер [NUMBER] станом на дату ДТП був [PERSON] , а страхувальником є відповідач. Посилаючись на положення ч.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, вказує, що розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. А також зазначає, що в силу вимог ст.38-1 Закону № 1961-IV в редакції, що діяла на момент ДТП, у разі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених\~пунктом 13.2\~статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. З урахуванням викладеного вважає, що відповідач порушив умови ст.13.2 Закону, у зв`язку з чим має відшкодувати позивачу 5689 гривень 37 копійок, половину виплаченого страхового відшкодування. Ухвалою суду від 28 травня 2024 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.50). У призначене судове засідання представник позивача не з`явився, був повідомлений належним чином. За змістом позовної заяви позивач просив розглянути справу без участі представника позивача, позовні вимоги підтримують. У судовому засіданні представник відповідача Білик Г.І. проти задоволення позову заперечував, зазначив, що відповідач учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕМ у 1986 року категорія 2, пенсіонером за віком, керував застраховиним транспортним засобом, а також що зазначені позивачем підстави для відшкодування 50% страхової виплати відсутні, а позивачем невірно застосовуються положення Закону. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Згідно з ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.13ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексу. Відповідно до вимог ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що 10.11.2019 між відповідачем [PERSON] та позивачем АТ «СК «Країна» ( на той час - ПАТ «СК «Країна») був укладений Договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (Договір ОСЦПВВНТЗ), що підтверджується Полісом №АО/2256202, відповідно до умов якого застрахованим транспортним засобом є автомобіль ВАЗ 2102 д.н. [NUMBER] , строк дії договору з 09.год.00 хв. 10.11.2019 до 09.11.2020 (а.с.6) 01 березня 2020 року об 11 год. 00 хв. на автодорозі М-03, 45 км. сталася дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого транспортного засобу ВАЗ д.н. [NUMBER] , яким керував відповідача [PERSON] та транспортного засобу Scania д.н. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] .. Ця обставина, а також та обставина, що дорожньо-транспортна пригода сталася з вини відповідача водія [PERSON] підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 01 березня 2020 року (а.с.7), а також постановою Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 березня 2020 року(справа №359/2088/20), якою відповідача було визнано у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу (а.с.11). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди автомобіль Scania д.н. [NUMBER] отримав механічні пошкодження, перелік яких наведений в Акті огляду транспортного засобу (дефектна відомість) від 22.04.2020 та фотододатках до Акту (а.с.31) Ці обставини повністю визнані представником відповідача та підтверджуються вищенаведеними письмовими доказами. На момент ДТП пошкоджений автомобіль Scania д.н. [NUMBER] був застрахований на підставі Договору добровільного страхування наземного транспорту №FO-00558814 від 21.10.2019 року в ПАТ «Страхова група «ТАС», що підтверджується копією договору та додатком до договору з переліком застрахованого транспортного засобу (а.с.13-23). Також встановлено, що на підставі заяви власника пошкодженого транспортного засобу (а.с.24-25), рахунку на оплату №АРМ-57894 від 21 квітня 2020 року ТОВ «ТРАНС-ЛОГІСТИК» (а.с.32-33),Страхового акту №10838/01/920 від 21.05.2020, розрахунку суми страового відшкодування (а.с.35) та платіжного доручення №100215 від 22 травня 2020 року (а.с.36) страховиком АТ «СГ ТАС» було перераховано страхове відшкодування 15273,03 грн. згідно із Договором № №FO-00558814 від 21.10.2019, застрахований ТЗ Scania д.н. [NUMBER] (а.с.36). У подальшому ПАТ «СГ «ТАС» звернулося до позивача ПАТ «СК «Країна» (після перейменування АТ «СК «Країна») із заявою про виплату страхового відшкодування, вхідний №11251 від 04 червня 2020 року, та просило здійснити відшкодування шкоди в розмірі 15273,03 гривень (а.с.12). Встановлено, що згідно із Страховим актом №70/58946/3.2.29 від 15 червня 2020 року, розрахунку зносу транспортного засобу від 01 березня 2020 року, додатку до розрахунку №58946 від 10.06.2020 та платіжного доручення №6581 від 15 червня 2020 року (а.с.37-41) позивач перерахував ПАТ «СГ «ТАС» страхове відшкодування у розмірі 11378 гривень 74 копійки, що становить вартість відновлювального ремонту пошкодженого ТЗ з урахуванням коефіцієнту зносу транспортного засобу та франшизи в розмірі 2000 грн. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачені ст.1166 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ч.1 якої, м айнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог ч.2, 5 ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. За змістом ч.1 ст.1191 Цивільного кодексу України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Так відповідно\~до ст.27\~Закону України\~«Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Абзацем першим частини 22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції Закону № 1961-IV від 01 липня 2004 року, чинній на момент укладення договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності від 10.11.2019 та на момент дорожньо-транспортної пригоди від 01 березня 2020 року) було передбачено, що, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За змістом\~ч.1\~ст.1194\~Цивільного кодексу\~України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Встановлено, що свою позовну вимогу щодо стягнення з відповідача [PERSON] , як винуватця ДТП, 50% виплаченого страхового відшкодування, позивач обґрунтовує положеннями п.13.2 ст.13 та п.38-1.1 ст. 38-1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, в редакції, що була чинною на дату укладення договору ОСЦПВВНТЗ та який втратив чинність 20.06.2024. Так, відповідно до п.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, було передбачено, що розмір страхового платежу за одним внутрішнім договором страхування зменшується на 50 відсотків, за умови, що страхувальником є громадянин України - учасник війни, особа з інвалідністю II групи, особа, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесена до I або II категорії, пенсіонер, а забезпечений транспортний засіб має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних включно та належить цьому громадянину на праві власності. Зазначена пільга надається за умови особистого керування таким транспортним засобом особою, яка належить до визначених у цьому пункті категорій громадян України, без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів або вантажу. Пунктом 38-1.1 ст.38-1 Закону № 1961-IV в редакції, що діяла на момент ДТП було визначено, що уразі якщо страховик здійснив страхове відшкодування за шкоду, заподіяну під час використання забезпеченого транспортного засобу, у сфері, що передбачає більше значення коригуючого коефіцієнта, ніж визначено договором страхування, чи з порушенням умов, передбачених пунктом 13.2 статті 13 цього Закону (при укладенні договору страхування із застосуванням такого пункту), то особа, відповідальна за шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, зобов`язана компенсувати страховику 50 відсотків виплаченого страхового відшкодування. В цьому\~зв`язку суд\~звертає увагу,\~що діюча\~редакція ч.1\~ст.13\~Закону України\~«Про обов`язкове\~страхування цивільно-правової\~відповідальності власників\~наземних транспортних\~засобів» від\~21\~травня 2024\~року №3720-ІХ,\~яка набрала\~чинності 20\~червня 2024\~року,\~визначає,\~що розмір\~страхової премії\~за внутрішнім\~договором страхування\~зменшується на\~50\~відсотків для\~страхувальника,\~який є: громадянином України - учасником бойових дій, постраждалим учасником Революції Гідності, учасником війни, особою з інвалідністю II групи, особою, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеною до I або II категорії, пенсіонером, - щодо транспортного засобу, який має робочий об`єм двигуна до 2500 сантиметрів кубічних або потужність електродвигуна до 100 кіловат включно та належить йому на праві власності, за умови керування таким транспортним засобом виключно страхувальником або особою, яка також належить до категорій, визначених цією частиною, та використання транспортного засобу без мети надання платних послуг з перевезення пасажирів та/або вантажу. Встановлено, що відповідач [PERSON] , [INFO] , є пенсіонером за віком, що підтверджується його пенсійним посвідченням Серія [NUMBER] , виданим 02.10.2013, та учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС у 1986 році (категорія 2), що підтверджується посвідченням Серія [NUMBER] , виданим 29.12.1993 (а.с.62). Сторонами визнано та Відповіддю НПУ (Національна поліція України), а також відповідно до протоколу про адміністративне правопорушення, від 01.03.2020 серії ОБ №334998 (а.с.7,8-10) підтверджується, що власником застрахованого транспортного засобу ВАЗ 2102 д.н.з. [NUMBER] є [PERSON] . Будь-які дані про те, що власник застрахованого транспортного засобу [PERSON] має пільги, визначені ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, в матеріалах цивільної справи відсутні. Уважено проаналізувавши зміст Полісу №АО/2256202 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, підписаного сторонами 10.11.2019 на підтвердження факту укладення Договору ОСЦПВВНТЗ, встановлено, що жодні дані про те, що страховику були надані такі документи, які б надавали пільги передбачені п.13.2 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV, в чинній на 10.11.2019 редакції, він не містить. Так, згідно із даними Полісу ОСЦПВВНТЗ №АО/2256202, а саме п.6 «Документ, що посвідчує особу (для пільговика документ, що підтверджує його право на зменшення розміру страхового платежу)» зазначено : пенсійне посвідчення серія [NUMBER] , дата видачі 02.10.2013, ким виданий документ Пенсійний Фонд України (а.с.6). Тобто, страхувальником [PERSON] був наданий єдиний документ, що посвідчує його особу - пенсійне посвідчення на його ім`я, копія якого міститься в матеріалах цивільної справи (а.с.62). А, як визнано самим позивачем, та мало йому бути відомо на момент укладення Договору ОСЦПВВНТЗ, страхувальник відповідач [PERSON] не був власником застрахованого транспортного засобу, отже, підстави для надання йому пільги у вигляді зменшення страхової премії на 50 відсотків як не власнику транспортного засобу були відсутні. Крім того, будь-яких належних і допустимих доказів того, що позивач при укладенні Договору ОСЦПВВНТЗ надав страхувальнику таку пільгу у вигляді зменшення страхового платежу на 50% суду надано не було. Так, Поліс №АО/2256202 від 10.11.2019 містить пункт 10: «Базовий платіж (Бп) та коефіцієнти (К), що застосовувалися для розрахунку страхового платежу: Бп К1 К2 К3 К4 К5 К6 К(строк) К(бонус-малус) К(зменшувальний) Зменшення пільговику(%)». Проте такий пункт не заповнений (а.с.6). Підстави вважати, що визначений Полісом ОСЦПВВНТЗ страховий платіж в сумі 237 грн. 00 коп., що був сплачений 10.11.2019, складав 50% від загального розміру визначеного угодою розміру страхового платежу та був зменшений страховиком, за наявних у справі доказів у суду відсутні. Крім того, у Полісі відсутні застереження щодо наслідків використання транспортного засобу не страхувальником - власником ТЗ, що має відповідні пільги, визначені п.13.2 ст.13 Закону від 01 липня 2004 року № 1961-IV. Також суд звертає увагу, що чинна редакція ч.1 ст.13 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 21 травня 2024 року №3720-ІХ звільняє відповідача, який керував транспортним засобом, як особу, яка постраждала внаслідок Чорнобильської катастрофи (учасник ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС) II категорії від відповідальності щодо відшкодування 50% сплаченого страхового відшкодування. Таким чином суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не доведені та є безпідставними, а фактично встановлені обставини свідчать про недотримання позивачем принципу добросовісності. Оскільки як страховик, позивач мав при укладенні Договору ОСЦПВВНТЗ дотримуватися вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», перевіряти наявність пільги у страхувальника та роз`яснювати підстави та наслідки її надання. В цьому зв`язку суд звертає увагу, що в силу вимог ч.3 ст.13 Цивільного кодексу України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Наслідки таких дій визначені ч.3 ст.16 Цивільного кодексу України, а саме, що суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої\~-\~п`ятої\~статті 13 цього Кодексу. З урахуванням наведеного, суд прийшов висновку, що заявлені позовні вимоги є безпідставними та позивачем недоведені, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Відповідачем вимоги щодо відшкодування понесених судових витрат не заявлено, доказів таких витрат не надано. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed