Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

12 липня 2021 року до Жовтневого районного суду м. Харкова звернувся представник позивача Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання, в якій просив суд ухвалити рішення на підставі якого солідарно стягнути з відповідачів на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання у розмірі 76 100, 17 грн, інфляційні витрати у сумі 4 940, 12 грн та 3 % річних у розмірі 1 918, 47 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилається на те, що позивач надає послуги з теплопостачання згідно з чинним законодавством. Відповідачі, у свою чергу, отримуючи послуги за адресою: [ADDRESS] , не в повному обсязі сплачують вартість наданих послуг, у зв`язку з чим за ними виникла заборгованість за період з 01.02.2015 року по 31.05.2021 року у розмірі 76 100, 17 грн. Вказані обставини і вимусили позивача звернутися до суду з зазначеною позовною заявою. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2021 року позовну заяву Позовну заяву Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання - задоволено. Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» заборгованість за послуги з теплопостачання з 01.02.2015 року по 31.05.2021 року у розмірі 76 100, 17 грн, інфляційні витрати у сумі 4 940, 12 грн та 3 % річних у розмірі 1 918, 47 грн, всього 82 958, 76 грн (вісімдесят дві тисячі дев`ятсот п`ятдесят вісім гривень 76 копійок). Стягнуто в рівних частках з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Комунального підприємства «Харківські теплові мережі», судові витрати, пов`язані з сплатою судового збору з кожного окремо по 567,50 грн (п`ятсот шістдесят сім гривень 50 копійок). Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 березня 2024 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2021 року у цивільній справі № 639/4721/21 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання задоволено. Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 27 жовтня 2021 року у цивільній справі № 639/4721/21 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання скасовано. Цивільну справу № 639/4721/21 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання призначено до розгляду в судове засідання. 30 квітня 2024 року від представника позивача надійшли додаткові пояснення, згідно яких зазначив, що відповідач [PERSON] сама зазначає, що вона зареєстрована та проживає у квартирі, що перебуває у одноосібній власності її чоловіка ( [PERSON] ), який є співвідповідачем за позовом. Враховуючи вищенаведені норми законодавства відповідач [PERSON] , як особа, яка отримувала житлово-комунальну послугу упродовж періоду утворення та стягнення заборгованості, є належним відповідачем за позовом. Зокрема, це підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.04.2021, яка додана до позовної заяви, та з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 03.02.2014. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Крім того, зазначив, що на час дії встановленого карантину строк позовної давності, встановлений ст.257 ЦК України, не спливає та на момент звернення позивача з позовом, в разі існування підстав для застосування позовної давності, даний строк має бути застосований лише до 02.04.2017, оскільки Закон №540-ІХ від 30.03.2020 набув чинності 02.04.2020. 30 квітня 2024 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічно позовна заява. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 04 червня 2024 року клопотання [PERSON] про поновлення строку на подання зустрічного позову задоволено. Поновлено [PERSON] строк на подання зустрічного позову. Прийнято зустрічний позов [PERSON] до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобов`язання анулювати незаконний особовий рахунок до розгляду з первісним позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання. Вирішено перейти від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження по цивільній справі за позовом Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачаннята за зустрічним позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобов`язання анулювати незаконний особовий рахунок. Розгляд справи розпочато зі стадії відкриття провадження у справі. Замінено судове засідання для розгляду справи по суті на підготовче судове засідання. Призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 18 червня 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі №639/4721/21 за позовною заявою Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за послуги з теплопостачання та за зустрічним позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобов`язання анулювати незаконний особовий рахунок. Призначено справу до судового розгляду. Представник позивача Суржан Р.Д. , який діє на підставі довіреності від 05.09.2023, в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, які зазначені в додаткових поясненнях. Зазначив, що в разі існування підстав для застосування позовної давності, даний строк має бути застосований лише до 02.04.2017. Відповідач [PERSON] , в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив застосувати строк позовної давності. Зустрічний позов просив задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися, про причину неявки суд не повідомили. На підставі вимог ст. 223 ЦПК України суд вважає можливим провести судові засідання у відсутності нез*явившихся відповідачів. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Так, у судовому засіданні встановлено, що відповідно до Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 19.04.2021 року, відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 4) Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 15.09.2021 року право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на вказану квартиру за відповідачами не зареєстроване. (а.с. 31) Згідно з відомості нарахувань та сплати за теплову енергію, відповідачі є споживачами послуг з теплопостачання шляхом відкриття особового рахунку № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] . За даним особовим рахунком наявна заборгованість по сплаті послуг за теплопостачання за період з 01.02.2015 року по 31.05.2021 року в розмірі 76 100,17 грн. (а.с. 4-6) Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що заборгованість до теперішнього часу боржниками не погашена. Згідно ст. 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Статтею 8 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», виконавець зобов`язаний, зокрема, забезпечувати своєчасність надання, безперервність і відповідну якість комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договорів про їх надання, у тому числі шляхом створення системи управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів, а споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Порядок оплати за житлово-комунальні послуги визначений у ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України). Хоча у ч. 1 ст. 19 Закону й передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.09.2018 у справі № 750/12850/16-ц і у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.11.2019 у справі № 642/2858/16). Наявність договірних відносин між сторонами у справі не встановлена, проте, факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову посилався на те, що двосторонню угоду в письмовій формі з КП «Харківські теплові мережі» не укладав, а тому не є стороною у зобов`язанні перед цією організацією. Крім того, квартира [ADDRESS] , належить йому на праві власності, а тому він є належним відповідачем у справі. В свою чергу, представник позивача зазначив, що відповідачі зареєстровані за адресою [ADDRESS] з 03.02.2014 та відповідно отримують житлово-комунальну послугу упродовж періоду утворення та стягнення заборгованості, а тому є належними відповідачами за позовом. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 21.12.2000, [PERSON] належить квартира за адресою: [ADDRESS] (а.с.78). Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. Згідно із ст. ст. 322, 360 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Отже, враховуючи положення ст. ст. 317, 322, 360 ЦК України власник квартири зобов`язаний нести витрати з її утримання, у тому числі оплачувати комунальні послуги, незалежно від того, проживає він у належній йому квартирі чи ні, якщо він в установленому порядку не відмовився від надання таких послуг (Постанова КЦС ВС від 02.04.2020 у справі № 757/29813/17-ц). Вимогами ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81, 83 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно ч. 2 ст. 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. За змістом ст. 51 ЦПК України належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин. Відповідачем є та зі сторін у процесі, яка вказується позивачем як порушник його права. Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Тому, неналежним відповідачем є особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона повинна відповідати за пред`явленим позовом. Як випливає зі змісту ст. ст. 51, 175 ЦПК на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі. При цьому, суд, при розгляді справи має виходити зі складу осіб, які залучені до участі у справі позивачем. Таким чином, суд, як орган, на який покладено обов`язок вирішення справи відповідно до закону, має право й зобов`язаний визначити суб`єктний склад учасників процесу залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Це передбачено п. 1 ч. 1 ст. 189 ЦПК та іншими нормами процесуального права, які передбачають заміну неналежного відповідача чи залучення співвідповідачів. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас, якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним або залучати співвідповідача з власної ініціативи. Пленум Верховного Суду України у п. 8 постанови від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснив, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача. Враховуючи викладене, оскільки позовні вимоги заявлено до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ,серед яких є належний відповідач,то суд приходить до висновку, що заборгованість за послуги з теплопостачання, яка утворилась за адресою [ADDRESS] підлягає стягненню з [PERSON] , який є власником квартири за якою утворилася заборгованість. Відповідач [PERSON] , отримуючи надані йому послуги з теплопостачання, вказані послуги своєчасно не оплачує, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість за дані послуги за період з 01.02.2015 по 31.05.2021 у розмірі 76 100, 17 грн. У зв`язку з наявною заборгованістю за надані послуги, позивач просив стягнути індекс інфляції за весь час прострочення у розмірі 4 940, 12 грн, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 918, 47 грн., що підтверджується розрахунком 3% та індексації по заборгованості за надані послуги. (а.с. 7). Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, заборгованість по сплаті за послуги з теплопостачання за період з 01.02.2015 по 31.05.2021 у розмірі 76 100, 17 грн., індекс інфляції за час прострочення у розмірі 4 940, 12 грн, а також 3% річних від простроченої суми у розмірі 1 918, 47 грн. Разом з тим,представником КП «Харківські теплові мережі» надані додаткові пояснення,згідно яких повідомлено, що протягом січня-серпня 2024 року здійснювались платежі в погашення заборгованості за наступні періоди,на які позовні вимоги не висувались. Таким чином,розмір позовних вимог зазнав змін внаслідок добровільної сплати грошових коштів одним з відповідачів. Станом на 01.09.2024 заборгованість за позовом складає 0,00 грн. - теплопостачання 4 940,12 грн. - інфляційні втрати 1 918,47 грн. - 3 % річних. Також,сплачено витрати пов*язані із сплатою судового збору у сумі 567,50 грн. Дійсно,як вбачається з наданого розрахунку заборгованості,стягненню з [PERSON] підлягають інфляційні втрати - 4 940,12 грн. ,3 % річних - 1 918,47 грн.. Відповідно до відомості нарахувань інфляційних втрат та 3% річних за останні три роки з 01.06.2018 по 31.05.2021 на адресу: [ADDRESS] , боржникам нараховані інфляційні втрати за час прострочення в сумі 4 940,12 грн та 3% річних у сумі 1 918,47 грн (а.с.7). В свою чергу, відповідач [PERSON] свого контррозрахунку щодо нарахування інфляційних втрат за час прострочення та 3% річних суду не надав. Разом з цим,відповідач [PERSON] просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог. Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із сплином часу. Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч.1 ст. 259 ЦК України). В даному випадку, строк позовної давності судом не застосовується, оскільки стягненню підлягають інфляційні втрати - 4 940,12 грн., 3 % річних - 1 918,47 грн. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність підстав часткового задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості у розмірі 6 858,59 грн., яка складається з інфляційних втрат у розмірі 4 940,12 грн та трьох відсотків річних у розмірі 1 918,47 грн., за період з 01.06.2018 по 31.05.2021. Даючи оцінку вищезазначеним доказам, у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовна заява КП «Харківські теплові мережі» підлягає частковому задоволенню. Щодо зустрічного позову [PERSON] до КП «Харківські теплові мережі» про зобов`язання анулювати незаконний особовий рахунок. Суд з цього приводу зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідач за основним позовом [PERSON] звернувся із зустрічним позовом, в якому він просив про зобов`язання КП «ХТМ» вчинити певні дії. [PERSON] в судовому засіданні повідомив,що на його ім*я КП «ХТМ» відкрито рахунок. Однак,будь-яких договорів з КП «ХТМ» він не укладав,у зв*язку з чим просив особовий рахунок анулювати. На підтвердження своїх вимог надав суду лист КП «ХТМ» від 25.08.2023 № 07-52/9141, з якого вбачається, що особовий рахунок № [NUMBER] закріплений за квартирою, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] та не може бути анульованим. Однак, позивачем за зустрічним позовом не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що дійсно є підстави для зобов?язання КП «Харківські теплові мережі» анулювати особовий рахунок. Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до Комунального підприємства «Харківські теплові мережі» про зобов`язання вчинити певні дії слід відмовити, у зв?язку з його недоведеністю. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (ціна позову 82 958,76 грн. = 100%, сума задоволених позовних вимог - 6 858,59 грн. = 8,3 %; сума судового збору, яка була сплачена позивачем 2 270, 00 грн. = 100, 00%, сума судового збору яка підлягає стягненню з відповідача складає 8,3 % = 188,41 грн. Разом з тим, як зазначено представником КП «Харківські теплові мережі», сплачено витрати пов*язані зі сплатою судового збору у розмірі 567,50 грн. Отже, витрати пов?язані зі сплатою судового збору стягненню з відповідача за первісним позовом не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: partial