Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

12.07.2024 позивач [PERSON] звернулась до Монастирищенського районного суду Черкаської області з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, орган опіки та піклування виконавчого комітету Монастирищенської міської ради про позбавлення батьківських прав. Позовна заява [PERSON] мотивована тим, що з 03.12.2010 по 02.10.2014 вона перебувала в шлюбі з [PERSON] (далі у тексті також відповідач). Від спільного подружнього життя [INFO] у них народилась донька [PERSON] , яка після розірвання шлюбу проживає з позивачем і перебуває на її утриманні. [PERSON] зазначає, що відповідач участі в утриманні доньки добровільно не бере, її вихованням та розвитком ніколи не цікавився, не спілкувався з нею, ніколи не вітав з днем народження та будь-якими іншими святами, а, зустрівши [PERSON] на вулиці, робив вигляд, що її не знає. Позивач стверджує, що всі питання щодо виховання неповнолітньої дочки вирішуються нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться па повному її утриманні, а відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дочки, хоча будь-які перешкоди для виконання батьківських обов`язків [PERSON] по відношенню до його доньки [PERSON] , 2011 року народження, відсутні. З урахуванням зазначеного, [PERSON] просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав стосовно спільної дочки [PERSON] . Прийнятою 15.07.2024 ухвалою позовна заява прийнята до розгляду, у справі відкрите загальне позовне провадження та у ній призначене підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 13.08.2024 підготовче провадження закрите і справу призначено до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, просила його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та додатково пояснила, що з донькою відповідач не спілкується більше 8 років, не надає дитині жодної допомоги. Відповідач склав та посвідчив у нотаріуса згоду на позбавлення його батьківських прав щодо дочки, оскільки не вважає її власною дитиною. Фактично позов про позбавлення батьківських прав ініціювала донька. Окрім того, позивач стверджувала, що у доньки склались дуже теплі стосунки із батьком старшого сина позивача, який наразі мобілізований і рахується безвісти зниклим. Представник позивача адвокат Мазай Н.В. позов підтримала повністю, просила його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві та додатково зазначила, що відповідач фактично є тільки біологічним батьком [PERSON] , оскільки він тривало та злісно не виконує свої батьківські обов`язки, не спілкується з дитиною, не бере участі у її житті, навчанні та вихованні. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву від 20.09.2024 про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю, проти задоволення позову не заперечує. У приєднаній до позову заяві від 17.05.2024, справжність підпису на якій посвідчено нотаріусом, відповідач заявляє, що надає згоду на позбавлення його батьківських прав щодо малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , та просить справу у суді розглянути у його відсутність. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, вважає, що прийняте рішення про позбавлення батьківських прав відповідатиме інтересам дитини. Допитаний за клопотанням позивача свідок [PERSON] показала, що позивачу [PERSON] доводиться подругою, а з відповідачем [PERSON] просто знайома. Свідок стверджує, що відповідач з дочкою [PERSON] не спілкується, проходячи повз неї обмежується тільки коротким словом «Привіт!», [PERSON] не вітає доньку з днем народження, не відвідує її в школі, взагалі не цікавиться її життям. Також свідок зазначила, що [PERSON] наразі одружений з [PERSON] , у нього є друга дочка, яка навчається у 2-му класі. Свідок [PERSON] показала, що позивачу доводиться матір`ю, а відповідачу - колишньою тещою. Після розірвання шлюбу ні відповідач, ні його батьки, ні його брати і сестри дитину не відвідували і її життям не цікавилися. Відповідач від дочки [PERSON] просто відмовився, хоча ніхто йому не перешкоджав бачитися з дитиною, брати участь у її вихованні, допомагати їй. 22.10.2024 суд заслухав думку дитини [PERSON] , [INFO] , щодо позбавлення батька батьківських прав, і вона вказала, що останні 6 років батько не спілкується з нею, не приходить до неї, не цікавиться її життям. Чоловічу підтримку і захист їй надає старший брат, також добрі стосунки має із батьком старшого брата дядьком [PERSON] , але наразі він мобілізований і рахується таким, що зник безвісти. [PERSON] стверджує, що позов про позбавлення батьківських прав ініційований саме нею, вона попросила матір звернутись до суду з такого характеру вимогою і мати це зробила. Заслухавши пояснення позивача та його представника, показання свідків, заслухавши думку дитини щодо вирішення спору, перевіривши викладені у позові обставини та безпосередньо дослідивши письмові докази, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Суд встановив, що батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] від 24.06.2011, актовий запис №69 (а.с.8). Рішенням Монастирищенського районного суду Черкаської області від 02.10.2014 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.7). Відповідно до довідки виконавчого комітету Монастирищенської міської ради № 438 від 05.07.2024 року, яка видана [PERSON] , на утриманні сім`ї знаходиться донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно з витягом № 534 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, [PERSON] , 2011 року народження, з 24.06.2011 по т.ч. зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.17). Аналогічного характеру відомості про зареєстроване місце проживання [PERSON] підтверджує також копія будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] (а.с.18, 19). За змістом акта обстеження умов проживання від 04.07.2024 в родині [PERSON] дружні та довірливі відносини, діти допомагають мамі по господарству, обробляють земельну ділянку і садок, для [PERSON] створені належні житлово-побутові умови проживання (а.с.12). З досліджених судом довідок за підписом директора ліцею «Ерудит» Монастирищенської міської ради Черкаської області №147/02-09 від 08.07.2024 та № 46/02-02 від 26.09.2024 слідує, що [PERSON] за період навчання дочки [PERSON] у школі, тобто з 01.09.2017 до цього часу, до школи не з`являвся, донькою не цікавився (а.с.16, 102). [PERSON] за місцем навчання характеризується позитивно, як старанна, дисциплінована, працелюбна, уважна учениця, уважна на уроках, старанно виконує домашні завдання, допомагає однокласникам, має добрий загальний розвиток, багато читає. Навчанням доньки цікавиться матір [PERSON] (а.с.11). Відповідач [PERSON] у складеній та підписаній 17.05.2024 заяві надав згоду на позбавлення його батьківських прав щодо його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.9). Також свою згоду з позбавленням батьківських прав [PERSON] висловив у заяві від 30.09.2024 на адресу начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Монастирищенської міської ради (а.с.105). Окрім згоди на позбавлення батьківських прав, відповідач також у заяві стверджує, що тривалий час не спілкується з дочкою, не підтримує родинні відносини та не цікавиться її життям і здоров`ям, не має можливості і бажання належно виконувати свої батьківські обов`язки (а.с.105). Згідно з повідомленням ВПД №1 Уманського РУП ГУ в Черкаській області №30298-2024 від 23.09.2024 [PERSON] до адміністративної та кримінальної відповідальності не притягувався (а.с.103). Відповідно до довідок №194, 198 від 26.09.2024 [PERSON] під наглядом лікаря-нарколога та лікаря-психіатра КНП «Монастирищенська багатопрофільна лікарня» Монастирищенської міської ради Черкаської області не перебуває (а.с.104). За наслідками проведеної з малолітньою [PERSON] бесіди головний спеціаліст служби у справах дітей виконкому Монастирищенської міської ради [PERSON] склала довідку, в якій зазначає, що у ході бесіди [PERSON] повідомила, що проживає з матір`ю [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , матір про неї належно піклується, забезпечує всі потреби. Зі слів дівчинки, батько з 2014 року залишив родину, проживає окремо в с. Нове Місто, не спілкується з нею, не цікавиться життям та здоров`ям, не відвідує її, не вітає із святами, не утримує матеріально, при зустрічі уникає, не намагається налагодити відносини. Востаннє [PERSON] спілкувалась з батьком понад шість років тому. [PERSON] не сприймає [PERSON] , як батька та не виявляє бажання спілкуватися з ним, не заперечує щодо позбавлення батька батьківських прав (а.с.106). Згідно з висновком про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо малолітньої [PERSON] , [INFO] , орган опіки та піклування виконавчого комітету Монастирищенської міської ради, з метою забезпечення реалізації прав, свобод та законних інтересів дитини,вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] посилалася на те, що батько їх спільної доньки [PERSON] [PERSON] ухиляється від виконання своїх обов`язків з її виховання, добровільно не бере участі в її утриманні, не цікавиться її розвитком, не спілкується з дівчинкою, не вітає з днем народження та будь-якими іншими святами, а зустрівши [PERSON] на вулиці, робить вигляд, що не знає її. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Отже, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (§ 57, § 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Як роз`яснено у пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. У статті 12 Конвенції про права дитини встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, при чому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою під час будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що нею передбачені випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Вирішуючи спірні правовідносини суд встановив, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , тобто з жовтня 2014 року, відповідач стосунків з донькою не підтримує, чого відповідач не спростовував і не заперечував. Ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків передбачає систематичне невиконання обов`язку турбуватись про дитину, в чому воно б не виражалося. У судовому засіданні встановлено, що відповідач з часу розірвання шлюбу проживає окремо від доньки і своїх батьківських обов`язків по її вихованню не виконує уже упродовж 8 років і при зустрічах робить вигляд, що вона йому рідною дитиною не являється. Жодних мотивів для такого відношення до дочки відповідач не навів, до суду не з`являвся, в поданих заявах проти позову не заперечує і підтверджує, що дитиною тривалий час не спілкується, не підтримує з нею стосунки, не цікавиться її життям, оскільки не має можливостей і бажання виконувати свої батьківські обов`язки. Оцінюючи зазначені обставини суд приходить до висновку про доведення факту втрати родинних зв`язків між батьком і дочкою, а також стосунків зі своїми дідом і бабою - батьками відповідача. Отже, по справі достовірно встановлено, що [PERSON] являючись батьком малолітньої [PERSON] , [INFO] , не виконує батьківського обов`язку щодо піклування про здоров`я дитини, духовний та моральний розвиток і взагалі не цікавиться життям дочки, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується із нею, навіть по телефону; не сприяє засвоєнню донькою загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; добровільно не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. З урахуванням всіх встановлених обставин та зібраних по справі доказів, оцінених в сукупності, із застосуванням вищезазначених норм сімейного права, суд прийшов до висновку, що зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, та що відповідач проти позбавлення батьківських прав відносно його малолітньої доньки [PERSON] не заперечував і не вчинив жодних дій для спілкування з нею, його поведінка являється винною, оскільки встановлено свідоме й навмисне нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками по відношенню до доньки протягом досить тривалого часу - восьми років, що є підставою для задоволення заявлених вимог про позбавлення батьківських прав. Суд дійшов переконання, що рішення про позбавлення батьківських прав відповідача відповідає якнайкращим інтересам дитини, про що малолітня [PERSON] особисто зазначила у суді. Отже усі встановлені судом обставини дають ґрунтовні підстави для висновку, що відповідач, починаючи з моменту розірвання шлюбу з [PERSON] , проживає окремо від доньки [PERSON] , не виконує свої батьківські обов`язки з її виховання протягом 8 років, не спілкується із донькою, не звертався до компетентних органів чи суду з приводу здійснення перешкод у її вихованні, тобто фактично батько самоусунувся (ухилився) від виховання доньки, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя. Відповідно до ч.3 ст.166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. У разі якщо мати, батько або інші законні представники дитини відмовляються отримувати аліменти від особи, позбавленої батьківських прав, суд приймає рішення про перерахування аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України та зобов`язує матір, батька або інших законних представників дитини відкрити зазначений особистий рахунок у місячний строк з дня набрання законної сили рішенням суду. Відповідно до вимог ст. 182 цього Кодексу при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатного чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини другої статті 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. За змістом наведеної норми суд визначає аліменти у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором одержувача аліментів, і водночас змінює спосіб стягнення аліментів за позовом одержувача аліментів. При цьому закон не визначає необхідних умов чи підстав для визначення чи зміни способу стягнення аліментів, - визначення способу стягнення аліментів є виключно правом одержувача аліментів. Згідно положень ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частиною 3 статті 181СК України передбачено, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. З урахуванням наведеного та інтересів малолітньої дитини, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved