Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Державна іпотечна установа (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач 1»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 2»), [PERSON] (надалі - «Відповідач 3») в якому просила стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь Державної іпотечної установи заборгованість в сумі 640 209,42 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв`язку із неналежним виконанням Відповідачем 1 умов укладеного між нею та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» кредитного договору №1044pv-06 від 29.08.2006 року, правонаступником вимог за яким є Державна іпотечна установа (на підставі Договору відступлення права вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року), утворилася заборгованість у загальному розмірі в сумі 640 209,42 грн., з яких: 17 953,18 доларів США (еквівалент 391 785,05 грн.) - заборгованість по сумі основного боргу; 248 424,37 грн. - прострочена заборгованість по відсотках за користування кредитом - яку Позивач просить стягнути з відповідачів,як позичальника та поручителів в солідарному порядку. Представник Державної іпотечної установи в судових засіданнях позовні вимоги підтримував, в подальшому ним подано заяву розгляд справи без його участі, в якій представник позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач 1 [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суду не сповістила, про дату та час судових засідань повідомлялася належним чином. Відзиву на позов від [PERSON] до суду не надходило, однак подано заяву про застосування строків позовної давності щодо частини позовних вимог за період з 17.05.2015 року по 22.05.2020 року. Відповідачами 2 та 3 - [PERSON] та [PERSON] , - подано до суду зустрічні позови про визнання припиненою поруки за Договором поруки від 29.08.2006 року, укладеного між [PERSON] та Банк «Фінанси і кредит», ТОВ за зобов`язаннями [PERSON] за Кредитиним договором №1044pv-06 від 29.08.2006 року та визнання припиненою поруки за Договором поруки від 29.08.2006 року, укладеним між [PERSON] та Банк «Фінанси і кредит», ТОВ за зобов`язаннями [PERSON] за Кредитиним договором №1044pv-06 від 29.08.2006 року відповідно. Зустрічні позовні заяви мотивовано тим, що, на думку відповідачів [PERSON] та [PERSON] , порука за укладеними ними з банком договорами припинилася на підставі пункту 5.1 оскаржуваних договорів поруки та ч.4 ст.559 Цивільного кодексу України, а саме - у зв`язку з непред`явленням кредитором протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за Кредитним договором №1044pv-06 від 29.08.2006 року позовних вимог до поручителів. Представником [PERSON] в ході розгляду справи надані письмові пояснення. В подальшому представником Відповідача 2 подано до суду заяву про розгляд справи без її участі. Представником Державної іпотечної установи подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому представник покликається на безпідставність позовних вимог [PERSON] та [PERSON] щодо припинення поруки та просить відмовити в задоволенні зустрічних позовів. Зокрема, заперечуючи проти зустрічних позовів, представник Державної іпотечної установи покликається на внесені пунктом 12 Перехідних і прикінцевих положень Цивільного кодексу України (щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258 цього Кодексу) зміни щодо продовження строків, визначених, зокрема, статтею 559 Цивільного кодексу України, на строк дії такого карантину. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Проаналізувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. Згідно із ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України (надалі - «ЦК України») за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси і Кредит» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) було укладено Кредитний договір №1044 pv-06 (надалі - також «Кредитний договір») (том 1, а.с. 9-13), відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику в тимчасове користування кредит на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності у розмірі 26 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,5 проценти річних (пункт 2.1 Кредитного договору). Згідно пункту 3.2 Кредитного договору Позичальник зобов`язувався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 29 серпня 2021 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Відповідно до пункту 4.3 Кредитного договору Позичальник сплачує проценти щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця, у розмірі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого встановлений п. 3.2 цього договору. У зазначений термін сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць. Розмір ануїтетного платежу сторони визначили у 303,73 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. В забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси і Кредит» (Банк, Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та [PERSON] (Поручитель) було укладено Договір поруки від 29 серпня 2006 року (том 1, а.с. 17-19), відповідно до умов якого Поручитель зобов`язувався перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси і Кредит» (Банк, Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та [PERSON] (Поручитель) було укладено Договір поруки від 29 серпня 2006 року (том 1, а.с. 20-22), відповідно до умов якого Поручитель зобов`язувався перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року. Відповідно до частини 1 статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Загальні умови виконання зобов`язань визначено статтею 526 ЦК України. Так, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина 1 статті 527 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Частиною 1 статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення (частина 1, 2 статті 612 ЦК України). Як підтверджується матеріалами справи, ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» повністю виконав взяті на себе кредитні зобов`язання, видавши Позичальнику [PERSON] кредит в загальній сумі 26 000,00 доларів США (том 1, а.с. 15-16). В той же час, як випливає зі змісту позовної заяви, Відповідач 1 [PERSON] неналежно виконувала умови Кредитного договору щодо своєчасної сплати кредиту та процентів за користування кредитом, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором, наданому Позивачем (том 1, а.с.27-28). Посилаючись на наявність права вимоги до [PERSON] , Державна іпотечна установа, звернувшись до суду з даним цивільним позовом, як на підставу такого звернення, посилається на Договір відступлення права вимоги №17/4-В від 11 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В. та зареєстрований в реєстрі за №616. Так, 11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою (Новий кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (Первісний кредитор) укладено Договір відступлення права вимоги №17/4-В (надалі - також «Договір відступлення права вимоги») (том 1, а.с.36-39). В Додатку №1 до Договору відступлення права вимоги міститься посилання на кредитні зобов`язання [PERSON] за Кредитним договором №1044 pv-06. Заперечуючи проти первісного позову, відповідач [PERSON] на адресу суду направила заяву про застосування строків позовної давності щодо частини позовних вимог, які передують трирічному строку звернення до суду. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду зустрічні позови про визнання припиненою поруки, якою забезпечувалися зобов`язання [PERSON] . 1. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Державної іпотечної установи, треті особи без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] про визнання припиненою поруки, та [PERSON] до Державної іпотечної установи, треті особи без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] про визнання припиненою поруки. Так, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси і Кредит» (Банк, Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та [PERSON] (Поручитель) було укладено Договір поруки від 29 серпня 2006 року (том 1, а.с. 17-19), відповідно до умов якого Поручитель зобов`язувався перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року. Крім того, в забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси і Кредит» (Банк, Кредитор), [PERSON] (Позичальник) та [PERSON] (Поручитель) було укладено Договір поруки від 29 серпня 2006 року (том 1, а.с. 20-22), відповідно до умов якого Поручитель зобов`язувався перед Кредитором відповідати у повному обсязі за своєчасне та повне виконання боржником зобов`язань за Кредитним договором №1044 pv-06 від 29 серпня 2006 року. Пунктами 5.1 вищевказаних договорів поруки 29 серпня 2006 року визначено, що порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за Кредитним договором не заявив позовні вимоги до Поручителя. Покликаючись на те, що в шестимісячний строк з дня настання строку виконання зобов`язання - 29 серпня 2021 року - кредитор не звернувся до поручителів з позовом про стягнення заборгованості, на думку поручителів (відповідачів 2,3) - надана ними порука за оскаржуваними договорами припинилася. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Під час вирішення справи про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителів суд повинен перевірити наявність правових підстав для такого стягнення з урахуванням вимог статті 559 ЦК України. При цьому звернення особи до суду з позовом про визнання поруки припиненою на підставі статті 559 ЦК України не є необхідним (постанова Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі № 264/3046/15-ц, провадження № 61-9194св21). Верховний суд в постанові від 14.06.2021 р. у справі 924/181/20 врахував правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 26.01.2021 у справі № 522/1528/15-ц, за яким, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, є належним лише в разі, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Враховуючи вищевикладене, Суд приходить до висновку про те, що заявлені поручителями - відповідачами [PERSON] та [PERSON] зустрічні позови про визнання поруки припиненою в рамках позову Державної іпотечної установи до відповідачів про стягнення боргу в солідарному порядку з позичальника та поручителів - є неналежним способом захисту, а тому зустрічні позови [PERSON] та [PERSON] про визнання поруки припиненою задоволенню не підлягають. Вищевказаний висновок не є обмеженням права [PERSON] та [PERSON] на доступ до правосуддя, оскільки їхнім доводам щодо припинення поруки на підставі ч 4 ст. 559 ЦК України Судом буде надана правова оцінка при розгляді позовних вимог кредитора (його правонаступника) про стягнення заборгованості. 2. Щодо позову Державної іпотечної установи до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором в солідарному порядку. Так, як вже було зазначено, за умовами укладеного 29 серпня 2006 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банк «Фінанси і Кредит» (Банк) та [PERSON] (Позичальник) Кредитного договору №1044 pv-06 Банк надав Позичальнику в тимчасове користування кредит на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності у розмірі 26 000,00 доларів США з оплатою по процентній ставці 11,5 проценти річних. Згідно пункту 3.2 Кредитного договору Позичальник зобов`язувався повністю повернути кредитні ресурси, отримані за цим договором, до 29 серпня 2021 року. Погашення проводиться шляхом зарахування відповідної суми на позичковий рахунок. Відповідно до пункту 4.3 Кредитного договору Позичальник сплачує проценти щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця, у розмірі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого встановлений п. 3.2 цього договору. У зазначений термін сплачуються проценти, нараховані за попередній календарний місяць. Розмір ануїтетного платежу сторони визначили у 303,73 доларів США. У складі ануїтетного платежу також сплачуються проценти за користування кредитними ресурсами. Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав, надавши позичальнику кредит в розмірі 26 000,00 доларів США. Відповідачем 1 вказаної обставини у поданій на адресу суду письмовій заяві про застосування строку позовної давності не заперечувалося. Натомість, відповідач 1 [PERSON] зобов`язання за кредитним договором виконувала неналежно, у зв`язку з чим за кредитним договором утворилася заборгованість, з приводу стягнення якої Позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути дану заборгованість солідарно з позичальника та поручителів. Щодо доводів [PERSON] та [PERSON] про припинення поруки. Пунктами 5.1 оскаржуваних договорів поруки від 29 серпня 2006 року визначено, що порука припиняється із припиненням зобов`язання, що забезпечується нею. Порука також припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання за Кредитним договором не заявив позовні вимоги до Поручителя. Покликаючись на те, що в шестимісячний строк з дня настання строку виконання зобов`язання - 29 серпня 2021 року - кредитор не звернувся до поручителів з позовом про стягнення заборгованості, на думку поручителів (відповідачів 2,3) - надана ними порука за оскаржуваними договорами припинилася. Отже, Судом встановлено, що строк виконання зобов`язання за кредитним договором №1044 pv-06 настав 29 серпня 2021 року. З даним цивільним позовом Державна іпотечна установа звернулася до суду 23 травня 2023 року (про що свідчить відповідна реєстраційна відмітка на поштовому конверті, в якому позов направлено на адресу суду (том 1, а.с.58). Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одним із видів акцесорного зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України). Відповідно до частин першої та третьої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручителем може бути одна або кілька осіб. Згідно із частиною першою статті 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, чи встановлено договором або законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Разом з тим з настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Необхідно звернути увагу, що умови договору про дію поруки до повного виконання зобов`язань боржника не свідчать, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24?вересня 2014?року у справі № 6-106 цс 14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі № 6-368 цс 16, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі № 644/6558/15-ц, а також Великої Палати Верховного Суду в постановах від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265 цс 18), від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23 цс 19)). З аналізу частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок, що строк поруки відноситься до преклюзивних, це строк існування самого зобов`язання поруки, а застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися як строк, протягом якого кредитор може реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов`язання. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Такі висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц (провадження № 14-23 цс 19). Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. З огляду на преклюзивний характер строку поруки та зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов`язання застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Такі висновки Верховний Суд України виклав у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662 цс 15, з яким погодилася Велика Палата Верховного Суду в постанові від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (провадження № 14-265цс18). Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2" (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Розділ ХІІ "Прикінцеві положення" ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину". Надалі, з метою удосконалення норм ГПК України, ЦПК України, КАС України в частині перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), Верховна Рада України ухвалила Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо перебігу процесуальних строків під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)", в якому зокрема зазначено, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XII "Прикінцеві положення" ЦПК України, в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)", закінчуються через 20 днів після набрання чинності цим Законом. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" розділ "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України доповнено, пунктом 12 наступного змісту: "Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину". Отже, у пункті 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають відповідні строки, у тому числі передбачені положеннями статті 559 ЦК України. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)". Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню гострої респіраторної хвороби СОVID-19, відмінено з 24 год 00 хв 30 червня 2023 року. Вказану вище правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 19 червня 2024 року у справі № 489/3612/22 (провадження № 61-2856 св 24), в якій, окрім вищезазначеного, виснував: «Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону не звернув уваги на те, що банк мав право пред`явити вимогу до поручителя у строк не пізніше 27 вересня 2022 року, а з позовом звернувся до суду у листопаді 2022 року, тобто станом на вищевказані дати на всій території України діяли карантинні обмеження, тому відповідно до вищевказаних вимог закону строк на звернення з вимогою до поручителя визначений частиною четвертою статті 559 ЦК України продовжується на строк дії такого карантину, а отже, до 30 червня 2023 року. Подібні за змістом правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20 (провадження № 12-46 гс 22), від 22 грудня 2023 року у справі № 462/5579/15-ц (провадження№ 61-12034 св 23). Таким чином, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону помилково не врахував, що банком не пропущено визначений законом строк на звернення з вимогою до поручителя, не врахував релевантну судову практику Верховного Суду». Отже, враховуючи вищезазначену практику Верховного Суду, Суд звертає увагу на те, що оскільки у спірних правовідносинах строк виконання зобов`язання [PERSON] за кредитом (29.08.2021 року) настав вже після набрання чинності Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX щодо продовження строків позовної давності на час дії карантину (02.04.2020 року), Суд приходить до висновку про те, що передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк вважається продовженим на період дії карантину, що свідчить про те, що Позивачем не пропущено визначений законом строк на звернення з вимогою до поручителів. Відтак, Суд відхиляє доводи поручителів про припинення поруки за укладеними ними у спірних правовідносинах договорами поруки. Щодо розміру заборгованості [PERSON] . Як зазначено в позовній заяві, розмір заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 29.08.2006 року становить: сума основного боргу - 391 785,05 грн. прострочені відсотки за користування кредитом - 248 424,37 грн. (період з 17.09.2015 року по 29.08.2021 року). Відповідачем [PERSON] подано заяву про застосування строків позовної давності щодо частини позовних вимог за період з 17.05.2015 року по 22.05.2020 року. Представником Державної іпотечної установи подано заперечення на заяву про застосування строків позовної давності, посилаючись на зупинення перебігу позовної давності у зв`язку з введенням карантину. У вказаній заяві представник Позивача самостійно покликається на те, що позовні вимоги Державної іпотечної установи щодо стягнення періодичних платежів за Кредитним договором підлягає задоволенню за період з 12.03.2017 року по 19.08.2021 року. Як зазначено Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10 цс 18): «56. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). 57. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. 58. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). 59. Оскільки договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. 60. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. 61. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були сформульовані Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16. 62. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 27 числа кожного місяця впродовж строку кредитування (24 місяці), перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. 63. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування, як це встановив суд апеляційної інстанції». У спірних правовідносинах сторони визначили порядок повернення [PERSON] кредиту та сплати відсотків за користування ним шляхом формування розміру щомісячного ануїтетного платежу. Відтак, сформульований у вищевказаній постанові Верховного Суду підхід щодо застосування строку позовної давності підлягає застосуванню у спірних відносинах. Однак, Суд враховує положення пункту 12 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX, який набрав чинності 02.04.2020 року, і яким відповідні строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), а тому з урахуванням строків позовної давності у спірних правовідносинах стягнення заборгованості повинно відбуватися за період з 02.04.2017 року по 29.08.2021 року. За підрахунками суду, виходячи з положень пункту 3.2 Кредитного договору від 29.08.2006 року щодо розміру щомісячного ануїтетного платежу, який повинен був сплачуватися [PERSON] щомісячно на погашення заборгованості за кредитним договором, визначений сторонами у 303,73 доларів США (у складі якого вже включено і відсотки), заборгованість [PERSON] становить: 303,73 долари США х 53 місяці (з 02.04.2017 року по 29.08.2021 року) = 16 097,69 доларів США, що в еквіваленті до офіційного курсу гривні, встановленого НБУ станом на час винесення рішення 07.10.2024 року (41,1859 грн. за 1 долар США) становить 662 997,85 грн. В той же час, оскільки в позовній заяві Позивачем розмір позовних вимог визначено у 640 209,42 грн., Суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, ввжає за необхідне стягнути саме таку суму, яку просить Позивач, тобто 640 209,42 грн. В задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за період з 17.09.2015 року по 02.04.2017 року слід відмовити у зв`язку з пропуском строку позовної давності. Частинами 1-4 статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Outcome: partial