Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовом до [PERSON] в якому вказує, що на початку травня 2023 року [PERSON] придбав у [PERSON] транспортний засіб ВА321099020, д.н.з [NUMBER] . На підтвердження оплати коштів за транспортний засіб\~ [PERSON] отримав від [PERSON] написану ним 10.05.2023 року власноруч розписку, у який останній підтвердив отримання ним від [PERSON] грошових коштів у сумі 940 доларів США в якості оплати за проданий автомобіль. На момент отримання коштів [PERSON] \~ стверджував, що є власником транспортного засобу та згодом перереєструє його на позивача. У подальшому, 01.08.2023 року [PERSON] продав зазначений транспортний засіб [PERSON] . Однак у січні 2024 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовною заявою про стягнення безпідставно набутих коштів у зв`язку із тим, що останній отримавши грошові кошти за вказаний автомобіль, не маючи права його відчужувати, не перереєстрував вказаний транспортний засіб на [PERSON] , та не повернув йому грошові кошти. Разом із тим, у ході розгляду цієї судової справи справжня власниця транспортного засобу [PERSON] відчужила транспортний засіб [PERSON] . Саме у процесі розгляду зазначеної судової справи [PERSON] усвідомив та зрозумів, що [PERSON] ніколи не був власником зазначеного транспортного засобу та не мав права його відчужувати. Наразі відповідач відмовляється повертати позивачу безпідставно набуті кошти, оскільки вважає, що нікому нічого не винен. Позивач вважає, що [PERSON] набув грошові кошти в сумі 950 доларів США без достатньої на те правової підстави, а тому просить суд ухвалити рішення, яким стягнути із відповідача вказаний розмір грошових коштів на його користь. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Представник позивача надіслав до суду заяву з проханням справу розглянути без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, відзив на позов до суду не надавав, про причини неявки не повідомив За наявності умов для проведення заочного розгляду справи, суд, на підставі ст. ст.280-283 ЦПК України, ухвалює заочне рішення. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог враховуючи таке. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 10.05.2023 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 950 доларів США за рахунок проданого останньому транспортного засобу [NUMBER] . Як вбачається із свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , власником автомобіля ВАЗ 21099020, д.н.з. [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , була [PERSON] . У подальшому а саме 28.03.2024 року, [PERSON] відчужила вказаний транспортний засіб на користь [PERSON] . Як встановлено із\~ рішення глибоцького районного суду Чернівецької області від 22.05.2024 року, яке має преюдиційний характер, 01 серпня 2023 року [PERSON] передав, а [PERSON] отримав від останнього 1400 доларів США в рахунок придбання транспортного засобу ВАЗ 21099020, номер кузова [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Власником, на день передачі грошей та транспортного засобу значилась [PERSON] . Встановлено, що відповідач [PERSON] отримав від позивача 1400 доларів США нібито за продаж автомобіля. Разом з тим, останній не мав права на відчуження такого майна, оскільки він діяв не від імені його власника. Крім того, будь якого переоформлення права власності в сервісному центрі МВС не відбулося, транспортний засіб з реєстрації не знімався. Враховуючи, вказані обставини, судовим рішення було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті ним кошти у розмірі 1400 (тисячу чотириста) доларів США. У справі що розглядається Садгірським районним судом м. Чернівці, позивачем викладені аналогічні обставини щодо безпідставного отримання грошових коштів [PERSON] , який не будучи власником вказаного транспортного засобу отримав від [PERSON] грошові кошти за, начеб то, продаж автомобіля. Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов`язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом (частина четверта статті 653 ЦК України). У пункті 3 частини третьої статті 1212 ЦК України передбачено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні. Тлумачення вказаних норм дає підстав для висновку, що якщо одна зі сторін договору передала у власність іншій стороні певне майно (сплатила кошти) і судом встановлено порушення еквівалентності зустрічного надання внаслідок невиконання або неналежного виконання своїх обов`язків однієї із сторін, сторона, що передала майно (сплатила кошти), має право вимагати повернення переданого іншій стороні в тій мірі, в якій це порушує погоджену сторонами еквівалентність зустрічного надання. Тобто, якщо сторона яка вчинила виконання, проте не отримала зустрічного надання в обсязі, який відповідає переданому майну (сплаченим коштам) і згодом договір розірвано за рішенням суду, то вона може вимагати від сторони, яка порушила договір і не здійснила зустрічне надання, повернення майна (коштів) на підставі пункту 3 частини третьої статті 1212 ЦК України (див. висновок у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20)). У пункті VII.-2:101 Книги VII Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказано, що збагачення є безпідставним, за винятком таких випадків: особа, яка збагатилася, має право на отримання збагачення за рахунок потерпілого в силу договору чи іншого юридичного акту, судового рішення або норми права; або потерпілий вільно і без помилки погодився на настання невигідних для себе наслідків. У статті VII-3:101 Книги VII Модельних правил європейського приватного права щодо змісту збагачення зазначено, що особа вважається збагаченою у випадку: a) збільшення доходів або зменшення обов`язків; b) отримання послуги або результатів виконаної роботи; c) користування чужим майном. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. За змістом приписів глав 82 і 83 Цивільного кодексу України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №643/21744/19 (провадження № 14-175цс21) вказано, що «відносини щодо повернення безпідставно збережених грошових коштів є кондикційними, в яких вина не має значення, важливим є лише факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Тобто зобов`язання з повернення безпідставно набутого або збереженого майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин i їх юридичному змісту. Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Аналогічні правові висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17, від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц, від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зазначено, що «кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України». Відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого статтею 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якої це відбулося. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Такий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 30 серпня 2018 року у справі № 334/2517/16-ц (провадження № 61-29056св18) та від 13 січня 2021 року у справі № 539/3403/17 (провадження № 61-15499св19). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу (усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність). Загальний порядок укладення договорів будь-якими учасниками цивільних відносин визначено у главі 53 ЦК України. До принципово важливих складових цієї процедури відносяться зміст та форма договору, спосіб, місце укладення. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200) та Порядку № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Згідно з Порядком № 1200 Оформлення на товарних біржах договорів купівлі-продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, здійснюється з використанням облікованих відповідно у територіальному органі з надання сервісних послуг МВС і Держпродспоживслужбі бланків біржових угод. Оформлення договорів купівлі-продажу транспортних засобів може проводитися в територіальному органі з надання сервісних послуг МВС. У разі продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, філією суб`єкта господарювання або уповноваженим дилером, крім акту приймання-передачі підприємства-виробника, покупцеві видається акт приймання-передачі, що укладається між суб`єктом господарювання (його філією) та уповноваженим дилером. Під час продажу транспортних засобів, що перебувають (перебували) на обліку в уповноваженому органі МВС або Держсільгоспінспекції, покупцеві територіальним органом з надання сервісних послуг МВС видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) або Держсільгоспінспекцією - свідоцтво про реєстрацію машини з відміткою про зняття машин (тракторів, самохідних шасі, самохідних сільськогосподарських, дорожньо-будівельних і меліоративних машин, сільськогосподарської техніки, інших механізмів) з обліку чи акт технічного стану. У разі зняття з обліку транспортного засобу покупцеві видається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) та копія реєстраційної картки, що додається до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу на пластиковій основі. Отже, продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Таким чином, вказаними вище нормативно-правовими актами визначені певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання договорів купівлі-продажу транспортних засобів, зокрема власник, який бажає продати автомобіль, повинен зняти автомобіль з реєстрації для продажу, а новий власник в передбачені законом строки зареєструвати за собою даний автомобіль, надавши документи, підтверджуючі придбання автомобіля, чіткий перелік яких визначено цими нормативно-правовими актами. Як було встановлено, [PERSON] дійсно отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 950 доларів США, начеб то, за продаж автомобіля. Разом з тим, останній не мав права на відчуження такого майна, оскільки він діяв не від імені його власника. Крім того, будь якого переоформлення права власності в сервісному центрі МВС не відбулося, транспортний засіб з реєстрації знятий не був, а тому, як наслідок, останній отримав такі кошти неправомірно, зберігає їх без достатньої правової підстави, а тому в силу вимог ст. 1212 ЦК України зобов`язаний їх повернути. Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, варто вказати про таке. Згідно з укладеним між [PERSON] та адвокатом Новіковим О.П. договору про надання правничої допомоги від 13.06.2024 року, розмір фіксованого гонорару адвоката за надання правничої допомоги у вказаній справі становить 25 000,00 гривень. Разом із тим, позивач просить стягнути такі витрати у розмірі 20000,00 гривень. Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, що вони безпосередньо пов`язані з розглядом справи. Разом із тим, на переконання суду розмір гонорару не є обґрунтованим. Так, адвокатом не надано доказів на підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вважаючи, що такі обставини не підлягають доведенню у випадку стягнення фіксованого розміру гонорару. Разом із тим, встановлюючи обґрунтованість витрат на правничу допомогу, на виконання вимог ст. 137\~ ЦПК України, суд бере до уваги те, що адвокат Новіков О.П. жодного разу не зявився до суду, безпосередньої участі у розгляді справи не брав, щоразу надсилаючи\~ до суду клопотання про розгляд справи за його\~ відсутності. Крім того, на переконання суду, розмір витрат на оплату послуг адвоката\~ не співмірний із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, значенням справи для сторони. В даному випадку складність справи не є високою, як і розмір грошових коштів, які просив стягнути позивач. За таких умов, розмір гонорару адвоката складає половину від суми стягуваних грошових коштів, що не є виправданим та співмірним. Таким чином, суд вважає, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є суттєво завищеною, та враховуючи викладене, принцип пропорційності цивільного процесу, який зобов`язує суд здійснювати розгляд справи враховуючи завдання цивільного судочинства, збезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, вважає за необхідне присудити до стягнення витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10000,00 гривень. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved