Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

06.09.2023 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором займу, яким просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь 9,3333 доларів США з оплатою в гривнах по курсу НБУ на день платежу за договором займу від 18.03.2013р. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 18.03.2013р. між ним та [PERSON] був укладений договір займу, за яким [PERSON] отримала від [PERSON] позику у сумі 6000 грн. (єкв.741 американських доларів) строком на 24 місяця. Боржниця порушила умови договору, а саме сплатила щомісячні платежі за користування кредитом останній раз 17.05.2014р. Станом на 18.05.2023р. позика та відсотки за користування позикою [PERSON] не сплачені. Поручителем [PERSON] по зазначеному договору займу є [PERSON] . 27.08.2019р. постановою Одеського апеляційного суду №522/9063/16-ц стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 409,160 грн. 94 коп. станом на 18.05.2016р. Відповідно пункту 9.6. договору позики, кредит в національної валюті (гривні) фіксується на день его видачи в доларах США по курсу 8.10 (вісім грн. 10 коп.) за 1 долар США. Якщо на момент повернення внеску курс долара США зміниться, то повернення виконується у перерахунку по середньому курсу продажу наявного долара банками «Аваль», «Приватбанк», «Південний», «Порто-франко» та інших, пороте не менше, ніж по 8.10 (вісім грн. 10 коп.) за долар США. Курс американського долару станом на 31.08.2023р. дорівнює 37,50 грн. за 1 американський долар (75,600 : 8,1 х 37,5) = 350,000 грн. У письмових своїх поясненнях по справі від 20.11.2023 року позивач наголосив, що у 2019 році, Верховний Суд постановою від 05 березня 2019 року у справі №5017/1987/2012 дійшов висновків про те, що: 1) проценти за неправомірне користування кредитом - це плата, яка встановлюється банком за користування кредитом після настання строку його погашення, та сплачується позичальником у розмірі та у строки, передбачені договором; 2) \~ \~ \~ \~ проценти\~за користування\~кредитом (тобто\~проценти за\~правомірне користування\~кредитом)\~не сплачуються\~у випадку\~сплати процентів\~за неправомірне\~користування кредитом\~(п.\~35\~постанови від\~05.03.2019\~року у\~справі у\~справі №5017/1987/2012).\~Правова позиція\~Верховного Суду\~у постанові\~по справі\~№5017/1987/2012\~зводиться до\~того,\~що відповідно\~до частини\~2\~статті 625\~ЦК України\~кредитний договір\~може встановлювати\~проценти за\~неправомірне користування\~боржником грошовими\~коштами як\~наслідок прострочення\~боржником виконання\~грошового зобов`язання,\~у зв`язку\~з чим\~такі проценти\~можуть бути\~стягнуті кредитодавцем\~й після\~спливу визначеного\~кредитним договором\~строку кредитування\~чи у\~разі пред`явлення\~до позичальника\~вимоги згідно\~з частиною\~2\~статті 1050\~ЦК України.\~Таким чином,\~банк не\~позбавляється права\~на отримання\~належних йому\~процентів за\~неправомірне користування\~кредитом,\~нарахованих за\~підвищеною ставкою\~на підставі\~пунктів кредитного\~договору у\~зв`язку з\~простроченням виконання\~позичальником грошового\~зобов`язання,\~оскільки ці\~проценти охоплюються\~диспозицією норми\~частини 2\~статті 625\~ЦК України,\~(пункти\~49\~та 50\~постанови від\~05.03.2019\~року у\~справі у\~справі №\~5017/1987/2012).\~Також з\~висновку Верховної\~Палати ВС\~у постанові\~від 04\~липня 2018\~року у\~справі №310/11534/13-ц\~слідує,\~що проценти\~за неправомірне\~користування чужими\~коштами передбачені\~частиною 2\~статті 625\~ЦК України,\~не є\~самостійною формою\~цивільно-правової\~відповідальності за\~порушення грошових\~зобов`язань,\~а є\~гарантією належного\~виконання зобов`язання.\~Тобто в\~розумінні Верховної\~Палати ВС,\~ці проценти\~мають іншу\~самостійну правову\~природу,\~ніж проценти\~за правомірне\~користування кредитом\~чи позикою\~(за\~статтями 1048\~та 1054\~ЦК України),\~які за\~правовою природою\~є винагородою\~за користування\~грошовими коштами. Оскільки внаслідок\~невиконання боржником\~грошового зобов`язання\~у кредитора\~виникає право\~на отримання\~сум,\~передбачених статтею\~625\~ЦК України,\~за весь\~час прострочення,\~тобто таке\~прострочення є\~триваючим правопорушенням.\~Законодавство в\~першу чергу\~визначає розмір\~процентів за\~неправомірне користування\~кредитом (чужими\~коштами)\~за ставкою\~визначеною сторонами\~в договорі.\~Якщо ж\~сторони в\~договорі не\~передбачали сплату\~процентів річних\~та їх\~розмір,\~підлягають сплаті\~три проценти\~(3%)\~річних від\~простроченої суми\~за весь\~час прострочення\~відповідно до\~ч.2\~ст.625\~ЦК України. Кредитодаець має право на стягнення передбачених договором процентів за неправомірне користування грошовими коштами згідно ч.2 ст.625 ЦК України, за період до фактичного погашення заборгованості за договором, навіть і після закінчення строку дії договору. Наявність судового рішення не припиняє строк нарахування процентів за статтею 625 ЦК України. Так у постанові від 04.06.2019р. у справі №916/190/18 Велика Палата ВС дійшла висновку, що навіть за наявності судового рішення про розстрочку (або відстрочку виконання рішення), грошове зобов`язання боржника не припиняється. Ухвалою судді від 01 листопада 2023 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі. Ухвалою суду 15 серпня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, у позовній заяві зазначив про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином. Проте, від відповідача [PERSON] 24.10.2024 до суду надійшла заява, в якій позовні вимоги остання не визнає, просить відмовити у задоволенні позовних вимог з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, так як позивач просить стягнути заборгованість більше ніж за три роки. Також просить розглянути справу без її участі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 18.03.2013р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким [PERSON] отримала від [PERSON] позику у сумі 6000 грн. (єкв. 741 доларів США) строком на 24 місяця. Відповідно до пункту 4.1. договору, плата за використання кредитом складає 120% річних (10% на місяць) - 600 грн. в місяць, що еквівалентно 74 доларів США. Не пізніше 18.03.2015 позичальник повинен повернути суму позики у розмірі 6000 грн. Відповідно до пункту 4.2. договору, прострочення сплати кредиту та процентів відповідно п. 4.1 не зупиняє нарахування процентів. Крім випадку прийняття окремого рішення про це позикодавця. Відповідно до пункту 9.5. договору, з 18.03.2015р. якщо залишиться заборгованість, незалежно від джерела її виникнення, процентів, штрафних санкцій чи тілу кредиту, по всій сумі заборгованості буде діяти ставка у розмірі 180% для повного її погашення. Відповідно пункту 9.6. договору позики, кредит в національної валюті (гривні) фіксується на день его видачи в доларів США по курсу 8,10 (вісім грн. 10 коп.) за 1 долар США. Якщо на момент повернення внеску курс долара США зміниться, то повернення виконується у перерахунку по середньому курсу продажу наявного долара банками «Аваль», «Приватбанк», «Південний», «Порто-франко» та інших, пороте не менше, ніж по 8.10 (вісім грн. 10 коп.) за долар США. Курс американського долару станом на 31.08.2023р. дорівнює 37,50 грн. за 1 американський долар (75,600 : 8,1 х 37,5) = 350,000 грн. 27.08.2019р. постановою Одеського апеляційного суду №522/9063/16-ц вирішено стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] за договором позики від 18 березня 2013 року у розмірі 409160 грн. 94 коп. за розрахованим позивачем курсом 24,0499 грн. за 1 долар США; стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики від 18 березня 2013 року у розмірі 409160 грн. 94 коп. за розрахованим позивачем курсом 24,0499 грн. за 1 долар США. Як зазначає позивач, боржниця порушила умови договору, а саме сплатила щомісячні платежі за користування кредитом останній раз 17.05.2014р. Станом на 18.05.2023р. зайом та відсотки за користування займом [PERSON] не сплачені. Згідно з наданим позивачем розрахунком, відповідач має заборгованість у розмірі 9333,3 доларів США. Так, відповідно до пункту 9.5. договору с 18.03.2015р. діє ставка в розміри 180% річних. Тобто, з 18.052016р. по 18.05.2023р. сума відсотків дорівнює (6000 х 180% х 7 років) = 75600 грн. Таким чином, 75600 : 8,1 = 9333,3 доларів США. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (в т.ч. грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до положень ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог щодо Кодексу. Із ст. 545 ЦК України, яка регулює підтвердження виконання зобов`язання, вбачається, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це в розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Зазначений договір відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України, оскільки укладений в письмовій формі. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За положеннями ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до п.3 ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ч.1 ст. 624 ЦК України, якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному обсязі, незалежно від відшкодування збитків. Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом з тим, відповідно до ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Стаття 253 ЦК України встановлює, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку. Строк, що визначений місяцями, спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Стаття 257 ЦК України встановлює, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до матеріалів справи та норм ст.ст.257,260,261 ЦК України строк позовної давності за вимогами [PERSON] про стягнення заборгованості процентів та пені за договором позики від 18.03.2013 становить три роки. Позивач звернувся 06.09.2023 року до суду з вказаним позовом про стягнення суми відсотків з 18.05.2016р. по 18.05.2023р. За таких обставин, суд приходить до висновку, що трирічний строк позовної давності для вимог [PERSON] про стягнення процентів за визначеним вище договором з огляду на дату подання вказаного позову рахується з 31.08.2020 по 31.08.2023. Таким чином, сума заборгованості за останні три роки згідно поданого позивачем розрахунку складає: 6000 грн. * 180% * 3р. = 32400 грн. Отже, згідно з розрахунком позивача заборгованість за процентами за останні три роки складає 32400 : 8,1 = 4000 доларів США. Що стосується\~вимоги позивача\~про стягнення\~солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за договором позики від 18.03.2013р., то суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Відповідно до ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Як зазначає позивач, поручителем [PERSON] по зазначеному договору позики є [PERSON] . Солідарний обов`язок перед позикодавцем виник між позичальником та кожним з поручителів окремо у відповідності до укладених договорів. Так, з постанови Одеського апеляційного суду №522/9063/16-ц від 27.08.2019р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за договором займу від 18.03.2013 вбачається, що з метою забезпечення виконання зобов`язань за договором позики від 18.03.2013 року між [PERSON] укладено окремі договори поруки з [PERSON] і з [PERSON] . За умовами договорів поруки укладених між позикодавцем та поручителями з кожним окремо, вбачається, що в обох договорах поруки встановлено, що договори діють до повного виконання позичальником зобов`язань за договором позики, але не менше 10 років та у разі невиконання позичальником умов договору встановлено право позикодавця звернутися до поручителя з вимогою про виконання зобов`язань протягом 10 років. Так, договір займу був укладений від 18.03.2013, до суду позивач звернувся 06.09.2023 (позов датовано 31.08.2023), тобто після спливу строку договору поруки. Враховуючи наведене та приймаючи до уваги, що позичальник звернувся до суду після спливу строку встановленого у договорі - 10 років (з часу укладення), то є підстави для висновку про відмову у задоволенні позовних вимог пред`явлених до поручителя [PERSON] . Відповідно до ч. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права, з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За правилами частини 1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Outcome: partial