Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

У червні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаною позовною заявою. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона з 19.08.2016 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2019 року було розірвано. Від сумісного шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2017 року стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн. щомісячно, до повноліття дитини. Відповідач сплачував аліменти за вказаним рішенням суду несистематично, з великими затримками, у зв`язку з чим на теперішній час заборгованість за аліментами складає 16 712 грн. Дитина проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні. Позивач вважає, що розмір аліментів підлягає збільшенню, оскільки суми аліментів, яка була рішенням суду стягнута з відповідача на утримання дитини на теперішній час недостатньо, така сума не дозволяє забезпечити дитину всім необхідним, і дитини змінились потреби, рівень життя зріс у декілька разів. Як відомо позивачу, відповідач має хоч і мінливий, але постійний заробіток, а тому має змогу сплачувати аліменти у більшому розмірі. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду та просить змінити розмір аліментів, які стягнуто з відповідача на її користь на утримання дитини у розмірі 1 000 грн., і стягнути з відповідача на її користь на утримання дитини аліменти в розмірі 3 200 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Представник відповідача адвокат Чесноков К.О. надав до суду відзив на позовну заяву, у якому просив змінити розмір аліментів, які стягуються із відповідача на утримання сина, до розміру 1 600 грн., у зв`язку з чим позовні вимоги визнав частково. В обґрунтування позову зазначив, що позивач не врахувала кошти, які були направлені їй відповідачем банківським переводом, а тому станом на 01.12.2020 року заборгованість по аліментам відсутня, а переплата складає 10 254,85 грн. Відповідач у повній мірі усвідомлює необхідність утримання сина, однак на теперішній час матеріальне становище відповідача значно погіршилось, він має нерегулярний, мінливий дохід 6 000 7 000 грн. Також зазначив, що зі збільшенням доходу відповідача, останній планує сплачувати аліменти у більшому розмірі. Представник позивача адвокат Сорока Т.В. надала до суду заяву у якій просила судове засідання по справі проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, судові витрати по справі покласти на відповідача. Представник відповідача адвокат Чесноков К.О. письмово просив судове засідання по справі проводити без застосування засобів технічної фіксації, позовні вимоги визнав частково, просив визначити суму аліментів, яка буде стягуватись із відповідача на користь позивача на утримання сина у розмірі 1 600 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду і вирішення справи по суті, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що батьками малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 19.08.2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 24.10.2019 року було розірвано (а.с. 9-11). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2017 року стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина у твердій грошовій сумі у розмірі 1 000 грн. щомісячно, починаючи з 12.04.2017 року до досягнення ним повноліття (а.с. 12-13). Постановою державного виконавця від 04.09.2019 року було відкрито виконавче провадження № 59961978 з примусового виконання рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.07.2017 року (а.с. 16). Малолітня дитина проживає з позивачем і знаходиться на її утриманні (а.с. 5,6,7). Вказане відповідачем не заперечувалось. Як вбачається із виписок за картковим рахунком відповідача [PERSON] (а.с. 36, 37, 45-47) відповідач, хоча і не регулярно, але сплачує аліменти на утримання сина у більшому розмірі, ніж це визначено рішенням суду. Вказане підтверджується також розрахунком заборгованості по аліментах, відповідно до якого заборгованість відповідача зі сплати аліментів складає -36 814,04 грн., тобто відповідачем сплачено аліментів на 36 814,04 грн. більше, ніж стягується за рішенням суду (а.с. 65-67). Із копії довідки від 09.09.2024 року вбачається, що [PERSON] прийнятий на посаду продавця продовольчих товарів у ФОП [PERSON] , оклад згідно штатного розкладу складає 8\~000 грн. (а.с. 68). Положеннями ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної\~Ради України\~№ 789\~ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року передбачено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, вбачається, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ці ж самі положення закріплено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Згідно із ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно із ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2024 рік» у 2024 році встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для дітей віком від 6 до 18 років у розмірі 3 198 грн. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, а також погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Така ж позиція зазначена у постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13. Аналіз зазначених норми права дає підстави для висновку, що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану, як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів. Таким чином, вирішуючи питання про збільшення розміру раніше стягнутих аліментів, суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення здоров`я та інші обставини, передбачені законом. Згідно із ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19). Положеннями ч. 1 ст.\~141\~СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Звертаючись до суду із позовом про збільшення розміру аліментів позивач посилається на те, що на даний час сума аліментів не покриває витрат, пов`язаних з нормальним та гармонійним розвитком і вихованням дітей, забезпечення їх фізичного, культурного та духовного розвитку, а також у збільшенні потреб з віком. Окрім цього, з моменту прийняття рішення про стягнення аліментів минуло вже 7 років, змінився рівень життя, зросли ціни. Суд зазначає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами необхідності стягнення саме такого розміру аліментів на утримання дитини, визначеного позивачем у розмірі 3 200 грн., враховуючи, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Матеріали справи не містять будь-яких доказів понесення позивачем витрат на утримання дитини, а також доказів суттєвої зміни матеріального чи сімейного стану відповідача. Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що відповідач має можливість та спроможний сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі, заявленому позивачем, враховуючи, що відповідач заперечує проти визначеного позивачем розміру аліментів. Разом з тим, суд приймає до уваги збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з часу винесення рішення про стягнення аліментів із відповідача, а також те, що відповідач має забезпечити дитині не тільки мінімальний, а й достойний рівень життя, з урахуванням віку дитини та його потреб. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст.\~7\~Сімейного кодексу\~України визначено, що при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Враховуючи встановлені по справі обставини, вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, приймаючи до уваги збільшення прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, рівність обов`язку батьків щодо утримання дітей, суд вважає за можливе, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини, змінити розмір стягнення визначених раніше судом аліментів з 1 000 грн. до 2 500 грн. заробітку (доходу) відповідача [PERSON] щомісячно, що підлягає щорічній індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з дня набрання цим рішенням законної сили і до досягнення малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , повноліття. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», у випадку зміни розміру аліментів у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Суд звертає увагу, в разі наявності інших витрат, пов`язаних з лікуванням, оздоровленням чи інших додаткових витрат на утримання дитини, позивач не позбавлена права звернутися із відповідним позовом до суду. Відповідно до ст.\~141\~ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати по справі в розмірі 1\~211,20 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial