Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

05.09.2024 позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням. В обґрунтування позову вказала, що 24.05.2020 близько 21 год. 40 хв. [PERSON] , проникнувши на подвір`я домоволодіння у [ADDRESS] , діючи умисно, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно-небезпечні наслідки, бажаючи їх настання, підійшов до [PERSON] , яка є дочкою позивачки, та, тримаючи у правій руці ніж, який приніс із собою, приставив його гострою частиною з правого боку до шиї дочки позивачки та у рішучій формі умисно висловив намір про вбивство, що за викладених обставин, викликало реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. Дочка позивачки відштовхнула [PERSON] , внаслідок чого ніж впав на землю. Після цього [PERSON] почав умисно наносити останній удари в ділянку лівого плеча та в ділянку лівого передпліччя, внаслідок чого спричинив тілесне ушкодження у вигляді часткового розриву сухожилки надостьового м`язу лівого плечового суглобу, яке за своїм характером відноситься до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості, як таке, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а також тілесні ушкодження у вигляді двох синців на зовнішній поверхні лівого плеча, синця на задній поверхні лівого передпліччя, які за своїм характером відносяться до категорії тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Позивачка, почувши крики дочки [PERSON] , вийшла з будинку та почала благати у [PERSON] припинии бити її дочку. Після цього [PERSON] підняв ніж із землі та, утримуючи його у правій руці, наблизився до позивачки, поставив лезо ножа до живота позивачки та почав кричати, що він позбавить її життя, позбавить життя її дочку та спалить будинок. Погрозу вбивством від [PERSON] позивачка сприйняла як реальну, оскільки він вів себе неадекватно, тому вона, з метою уникнення розправ, повернулась до будинку та закрила за собою двері. Зазначає, що ці обставини встановлені у встановленому законом порядку і за законом позивачка звільняється від обов`язку доказування. Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2023 за клопотанням сторони захисту, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 125 КК України у зв`язку із закінченням строків давності. При цьому, діями [PERSON] позивачці заподіяна моральна шкода. Після злочину, вчиненого [PERSON] , позивачку не покидає відчуття незахищеності та думки, що останній може позбавити її життя. Вказує, що має розлади сну, боїться кожного шелесту, внаслідок постійної тривоги за своє життя, позивачка не може жити повноцінно, перебуває у постійному страху, що призводить до розладу сну, дратівливості, порушення душевної рівноваги. Крім того, зазначає, що не переслідує мети збагатитись за рахунок [PERSON] , але вважає, що зло повинно каратись, тому що безкарність породжує вседозволеність. Просить стягнути моральну шкоду у розмірі 50000 грн. 26.09.2024 ухвалою суду прийнято справу до свого провадження та постановлено здійснювати її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач у строк, встановлений ст. 178 ЦПК України, відзив на позовну заяву не подав, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином та завчасно шляхом розміщення 30.09.2024 оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає про таке. Судом встановлено, що відповідно до змісту ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2023 по справі № 681/1287/20, [PERSON] звільнено від кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження в цій частині закрито на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України (а.с. 5-8). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Зазначена норма визнає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнання права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до вимог п.п. 8, 9 ч.2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Ч. 2 ст. 1166 ЦК України встановлює презумпцію вини завдавача шкоди, що означає, що особа, яка завдала шкоду, буде вважатися винною, якщо вона сама не доведе відсутність своєї вини (у зв`язку із наявністю вини іншої особи або у зв`язку із дією об`єктивних обставин). Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини. Отже, цивільне законодавство передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Верховний Суд України у постанові від 03.12.2014 у справі №6-183цс14, зробив правовий висновок, відповідно до якого законом не покладається на позивача обов`язок доказування вини відповідача в заподіянні шкоди, він лише повинен доказати факт завдання такої шкоди відповідачем та її розмір. Згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] , згідно даних ухвали Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 19.06.2023 умисно, з мотивів особистої неприязні, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, приставив лезо ножа до живота потерпілої [PERSON] та у рішучій формі усно висловив намір про її вбивство, що за викладених обставин викликало у останньої реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози. Окрім цього, [PERSON] після висловлення погрози вбивством, спричинив для дочки позивачки [PERSON] тілесні ушкодження, які за своїм характером відносяться до тілесних ушкоджень легкого ступеня тяжкості. Дії [PERSON] органом досудового розслідування за вказаними епізодами кваліфіковано за ч. 1 ст. 129 КК України, як погроза вбивством [PERSON] та [PERSON] , у яких були реальні підстави побоюватися здійснення цієї погрози та за ч. 2 ст. 125 КК України, як умисне спричинення для [PERSON] легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я. Суд зауважує, що у цій ухвалі чітко зазначено, що звільнення особи від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності не є реабілітуючою підставою, а тому, в разі звільнення, потерпіла не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про відшкодування заподіяної шкоди в порядку цивільного судочинства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 19.11.2019 у справі № 345/2618/16-к. До того ж, суд вважає за необхідне наголосити на такому. Клопотання про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України у судовому процесі заявляв адвокат Кушнірук В.М., який був захисником обвинуваченого. Зокрема, в ухвалі Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області зазначено, що обвинуваченому [PERSON] роз`яснювалась суть обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності, право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави та право на проведення судового провадження у повному обсязі в загальному порядку, відповідно до ст. 285 КПК України. Беручи до уваги ці обставини, присутність адвоката у процесі, суд вважає, що [PERSON] при розгляді кримінального провадження надав усвідомлену згоду на звільнення його від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України, розуміючи своє право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави, а також наслідки такого заперечення. Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Щодо заявленої позивачкою вимоги про стягнення моральної шкоди у розмірі 50000 грн, суд зазначає про таке. На сьогодні у законодавстві відсутнє чітке визначення поняття «моральна шкода», оскільки це пов`язано із неможливістю вичерпного опису цього оціночного поняття. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не пов`язана з розміром цього відшкодування. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц визначено, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з людьми, які його оточують, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди є індивідуальним, але при визначенні розміру відшкодування суд враховує вимоги розумності і справедливості, керується розумністю щодо суми, яку позивач бажає стягнути до пропорційності завданих збитків. Так, у постанові Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 709/1173/17, постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі № 127/35822/21, постанові Верховного Суду від 31.01.2023 у справі № 535/171/20 та інших зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає з урахуванням: характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав потерпілий, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення); стану здоров`я потерпілого; тяжкості вимушених змін у його життєвих і виробничих відносинах; ступеня зниження престижу, ділової репутації, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Також у постанові Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.12.2022 у справі № 214/7462/20 вказано, що при визначенні грошової суми компенсації моральної шкоди враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди. При цьому розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 у справі № 752/17832/14-ц). Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди, складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.05.2022 у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22). Отже, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, проаналізувавши правову позицію Верховного Суду України, дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази, враховуючи,\~що закриття\~кримінального провадження\~ за\~строками давності\~не є\~реабілітуючою обставиною, суд дійшов до переконання, що позов слід задовольнити часково. Таким чином,\~беручи до\~уваги похилий\~вік позивачки\~ [PERSON] ,\~враховуючи почуття\~тривоги,\~про які\~позивачка вказує\~у своїй\~заяві,\~характер правопорушення,\~

Outcome: partial