Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» звернулося до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 16.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео швидка фінансова допомога» (далі - ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога») та відповідачем укладено кредитний договір №649627399, на підставі якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути разом із процентами за користування ним. Відповідно до Реєстру боржників № 161 від 23.11.2021 до Договору факторингу №28/1118-01 укладеного між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «Таліон плюс» перейшло право вимоги до відповідача за кредитним договором № 649627399. 20.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №20102022 відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Позивач набув право вимоги за кредитним договором №649627399 до відповідача в сумі 27558,58 грн., з яких 14777,69 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 12780,89 грн. - заборгованість по відсоткам. 18.09.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвеструм» (далі - ТОВ «ФК «Інвеструм») та відповідачем укладено кредитний договір №12709-09/2021, на підставі якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути разом із процентами за користування ним. 21.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №21092022 відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвеструм» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Позивач набув право вимоги за кредитним договором №12709-09/2021 до відповідача в сумі 18000 грн., з яких 4500 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 13500 грн. - заборгованість за відсотками. 11.08.2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Гоуфінгоу» (далі - ТОВ «Гоуфінгоу») та відповідачем укладено кредитний договір №3655708130/456989, на підставі якого відповідач отримав кредит та зобов`язався його повернути разом із процентами за користування ним. 19.04.2022 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №19042022-Г, відповідно до якого ТОВ «Гоуфінгоу» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Позивач набув право вимоги за кредитним договором №3655708130/456989 до відповідача в сумі 8000 грн., з яких 2000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 6000 грн. - заборгованість за відсотками. Спірні договори укладено з відповідачем в електронній формі на умовах публічної пропозиції (оферти) у розумінні ст. 641, 644 ЦК України. Позивачем не здійснювалися нарахування штрафних санкції відповідачу за спірними договорами. Відповідач не виконував свої обов`язки за спірними договорами, в результаті чого має заборгованість у загальній сумі 53558,58 грн. Просив стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. 20.07.2023 судом постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі і призначення її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 16.08.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено кредитний договір №649627399, згідно з умовами якого кредитодавець надав відповідачу кредит у національній валюті у вигляді кредитного траншу у розмірі 17000 грн. на 84 дні за індивідуальною процентною ставкою 251,85% річних, що становить 0,69% на день, а останній зобов`язався повернути кошти кредиту в розмірі 17000 грн., сплатити проценти за користуванням ним в розмірі 6187,16 грн. (Розділ 1 кредитного договору від 16.08.2021 №649627399). 20.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №20102022 відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Умовами договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 визначено, що права вимоги переходить від Клієнта до Фактора на наступний календарний день після підписання відповідного Реєстру права вимог. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги №1 до договору факторингу від 20.10.2022 №20102022 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №962947678, заборгованість за основною сумою кредиту 14777,69 грн. та заборгованість по відсоткам 12780,89 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 01.10.2021 №962947678 за період з 21.10.202 по 30.06.2023 заборгованість відповідача становить 27558,58 грн., з яких 14777,69 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 12780,89 грн. - заборгованість по відсоткам. 11.08.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та відповідачем укладено кредитний договір №3655708130/456989, згідно з умовами якого ТОВ «Гоуфінгоу» надало фінансовий кредит у розмірі 2000 грн. строком на 30 днів до 09.09.2021 перерахованих у безготівковій формі на банківську картку, з процентною ставкою 2,5% в день, 912,5% річних, який зобов`язався повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користуванням ним (розділ І, ІІ кредитного договору від 11.08.2021 №3655708130/456989). 19.04.2024 між ТОВ «Гоуфінгоу» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №19042022-Г, відповідно до якого ТОВ «Гоуфінгоу» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Згідно з витягом з реєстру боржників від 19.04.2024 до договору факторингу від 19.04.2024 №19042022-Г ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №3655708130/456989, заборгованість за основною сумою кредиту 2000 грн. та заборгованість за відсотками 6000 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 11.08.2021 №3655708130/456989 за період з 19.04.2022 по 30.06.2023 заборгованість відповідача становить 8000 грн., з яких 2000 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 6000 грн. - заборгованість за відсотками. 18.09.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та відповідачем укладено кредитний договір №12709-09/2021, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Інвеструм» надало фінансовий кредит у розмірі 4500 грн. строком на 30 днів до 17.10.2021 перерахованих у безготівковій формі на банківську картку, з процентною ставкою 2,50% в день, 912,50% річних, який зобов`язався повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користуванням ним (розділ І, ІІ кредитного договору від 18.09.2021 №12709-09/2021). 21.09.2022 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №21092022, відповідно до якого ТОВ «ФК «Інвеструм» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Згідно з витягом з реєстру прав вимоги від 21.09.2022 до договору факторингу від 21.09.2022 №21092022 ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» набуло право вимоги до [PERSON] за кредитним договором №12709-09/2021, заборгованість за основною сумою кредиту 4500 грн. та заборгованість за відсотками 13500 грн. Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором від 18.09.2021 №12709-09/2021 за період з 21.09.2022 по 30.06.2023 заборгованість відповідача становить 18000 грн., з яких 4500 грн. - заборгованість за основною сумою боргу та 13500 грн. - заборгованість за відсотками. Частинами 1, 2 ст. 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно- комунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 205 ЦК України визначено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин уважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, установлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. В порядку визначеному ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Положеннями ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію». Так, пунктами 5, 6, 12 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додається до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним із моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Правилами ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» регламентовано, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Частиною 1 ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як передбачено ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно зі ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Згідно з положеннями статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). За змістом ч. 3 ст.12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). У ч. 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Суд не втручається у процесуальну діяльність учасників процесу (реалізацію наданих їм процесуальних прав та виконання покладених на них процесуальних обов`язків), крім випадків, передбачених ЦПК України. У процесуальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2019 року по справі №666/4957/15 вказав на те, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає сплаті позичальником. Оскільки надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам лише самого банку, то такі дії не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторін. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам доказів не збирає. Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог (ст.ст.12, 81 ЦПК України). Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторін. Тобто, сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс. Кредитний договір, як і договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 16.08.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та відповідачем укладено кредитний договір №649627399, згідно з умовами якого кредитодавець надав відповідачу кредит у національній валюті у вигляді кредитного траншу у розмірі 17000 грн. на 84 дні за індивідуальною процентною ставкою 251,85% річних, що становить 0,69% на день, а останній зобов`язався повернути кошти кредиту в розмірі 17000 грн., сплатити проценти за користуванням ним в розмірі 6187,16 грн. 20.10.2022 між ТОВ «Таліон плюс» та ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» був укладений договір факторингу №20102022 відповідно до якого ТОВ «Таліон плюс» відступило позивачу за плату належні йому права вимоги, а позивач прийняв права вимоги до боржників, вказаних у Реєстрі боржників. Натомість суд звертає увагу, що позивачем не надані до суду переходу права вимоги до відповідача за кредитним договором №649627399 від 16.08.2021 до ТОВ «Таліон плюс». Крім вищенаведеного, суд вважає за необхідне наголосити, що умовами договору факторингу №20102022 від 20.10.2022 визначено, що права вимоги переходить від Клієнта до Фактора на наступний календарний день після підписання відповідного Реєстру права вимог, натомість доданий до позовної заяви витяг з реєстру прав вимоги №1 від 21.10.2022 сформований працівником ТОВ «ФК «ЄАПБ» в односторонньому порядку. Відтак, сам по собі текст договору факторингу 20102022 від 20.10.2022 не підтверджує перехід прав вимоги за договором №649627399 від 16.08.2021 укладеним між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та [PERSON] до ТОВ «ФК «ЄАПБ». До матеріалів позовної заяви не додано копію відповідного Реєстру права вимоги, з яких можна було б встановити, що до ТОВ «ФК «ЄАПБ» перейшло право вимоги до [PERSON] за договором №649627399 від 16.08.2021 та розмір такого права вимоги. За вказаних обставин, у зв`язку з не доведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів, а отже і обставин видачі кредитних коштів, з метою доведення виконання умов договору, фактичного користування відповідачем кредитними коштами, а також факту переходу право вимоги до відповідача за кредитним договором, суд приходить до висновку щодо відсутності підстав для стягнення на користь позивача заборгованості у заявленому в позові розмірі. А тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. 11.08.2021 між ТОВ «Гоуфінгоу» та відповідачем укладено кредитний договір №3655708130/456989, згідно з умовами якого ТОВ «Гоуфінгоу» надало фінансовий кредит у розмірі 2000 грн. строком на 30 днів до 09.09.2021 перерахованих у безготівковій формі на банківську картку, з процентною ставкою 2,5% в день, 912,5% річних, який зобов`язався повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користуванням ним Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розмір заборгованості становить суму, що зазначена у розрахунку заборгованості та витязі з реєстру боржників до договору факторингу. Відповідно до графіку платежів до кредитного договору від 11.08.2021 №3655708130/456989 сукупна вартість кредиту складає 3500 грн., з якої 1500 грн. - проценти за користування кредитом, а 2000 грн. - тіло кредиту. Доказів пролонгації граничного строку повернення позики до суду не надано, а тому строк кредитування за вищевказаним договором не змінювався і становить 30 днів. Разом з тим, ТОВ «ЄАПБ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 09.09.2021, а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами такого строку задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками на суму 6000 грн. поза межами дії кредитного договору є безпідставними. 18.09.2021 між ТОВ «ФК «Інвеструм» та відповідачем укладено кредитний договір №12709-09/2021, згідно з умовами якого ТОВ «ФК «Інвеструм» надало фінансовий кредит у розмірі 4500 грн. строком на 30 днів до 17.10.2021 перерахованих у безготівковій формі на банківську картку, з процентною ставкою 2,50% в день, 912,50% річних, який зобов`язався повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користуванням ним Позовні вимоги обґрунтовані тим, що розмір заборгованості становить суму, що зазначена у розрахунку заборгованості та витязі з реєстру боржників до договору факторингу. Відповідно до графіку платежів до кредитного договору від 18.09.2021 №12709-09/2021 сукупна вартість кредиту складає 7875 грн., з якої 3375 грн. - проценти за користування кредитом, а 4500 грн. - тіло кредиту. Доказів пролонгації граничного строку повернення позики до суду не надано, а тому строк кредитування за вищевказаним договором не змінювався і становить 30 днів. Разом з тим, ТОВ «ЄАПБ» відповідно до статті 1048 ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 17.10.2021, а тому вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за простроченими процентами поза межами такого строку задоволенню не підлягають. Отже, вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками на суму 13500 грн. поза межами дії кредитного договору є безпідставними Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Згідно пункту 20 ухвали Великої Палати Верховного Суду від 24 січня 2019 року по справі №5017/1987/2012 зазначено, що така правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК. Судом встановлено, що позикодавець свої зобов`язання за укладеними договорами виконали, на відміну від позичальника, який своєчасно до встановленого графіку не повертав грошові кошти в строк та розмірі, визначених умовами кредитних договорів, тобто не виконував свої зобов`язання належним чином, що призвело до виникнення заборгованості. За таких обставин, суд з вважає, що стягненню з відповідача підлягає заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №3655708130/456989 від 11.08.2021, розмір якої становить 3500 грн., з яких 1500 грн. - проценти за користування кредитом, а 2000 грн. - тіло кредиту, тобто позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. Також стягнення з відповідача підлягає заборгованість за договором про надання фінансового кредиту №12709-09/2021 від 18.09.2021, розмір якої становить 7875 грн., з яких 3375 грн. - проценти за користування кредитом, а 4500 грн. - тіло кредиту, тобто позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню Згідно із ч. 1, 3 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог (21,23%) в сумі 569,81 грн., оскільки позовні вимоги задоволено частково.

Outcome: partial