Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

У провадженні Вишгородського районного суду Київської області перебуває вищезазначена цивільна справа. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 03.03.1995 року між [PERSON] (продавцем) та [PERSON] (покупцем) було укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] . Умовами договору було передано, що продавець [PERSON] свідчить, що житловий будинок, який є предметом укладеного договору, на момент укладення договору нікому іншому не проданий, не подарований, в спорі і під забороною не перебуває. [INFO] [PERSON] помер. Єдиним спадкоємцем майна померлого є його дружина- [PERSON] . 20.11.2023 року П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом. Свідоцтво видано на спадкове майно, яке складається з: житлового будинку [ADDRESS] . Під час реалізації своїх прав [PERSON] було виявлено, що на спадкове майно у виді вказаного житлового будинку накладено обтяження: заборону (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 130087, зареєстровано 14.09.2004 року 13:54:51 реєстратором: Вишгородська районна державна нотаріальна контора. Підстава обтяження: повідомлення, б/н, Вишгородське відділення держбанку. Об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] . Власник: [PERSON] , причина відсутності коду: архівний запис. Додаткові дані: Архівний номер: 3979720KIEV476, Архівна дата: 11.07.2001 року, Дата виникнення: 24.07.1990, № реєстра: 289, внутр. № B201892С28F229325E26. У позовній заяві [PERSON] зазначає, що накладення вказаного обтяження на нерухоме майно є безпідставним, оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу не було жодних відомостей щодо перебування успадкованого [PERSON] будинку під забороною, а наявність обтяження позбавляє [PERSON] реалізувати права власника щодо належного їй майна. У зв`язку з цим [PERSON] просила зобов`язати Вишгородську державну нотаріальну контору зняти накладену заборону на вищезазначений житловий будинок, а також виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про обтяження цього будинку. Згідно з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 30.08.2024 року провадження у справі відкрито у порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. Ухвалою суду від 30.09.2024 року підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце його проведення. До судового розгляду від позивача надійшла заява, в якій позовні вимоги підтримано у повному обсязі, висловлено прохання про їх задоволення та проведення судового розгляду за відсутності позивача. У судове засідання представник відповідача Пірнівської сільської ради Вишгородського району Київської області не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення шляхом доставлення судової повістки про виклик до суду в електронний кабінет відповідача. Про причини неявки у судове засідання представник відповідача не повідомив, будь-яких заяв, клопотань від нього не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Вишгородської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце його проведення шляхом доставлення судової повістки в електронний кабінет. До судового розгляду від Вишгородської державної нотаріальної контори надійшло клопотання про проведення судового розгляду за відсутності її представника. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що всі учасники справи були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, зважаючи на наявність клопотань сторін по справі про проведення судового розгляду за їх відсутності, а також враховуючи відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали поданої позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини: і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. ст. 319-321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майно на власний розсуд, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема і з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 56 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Положеннями ч. 4 ст. 59 вказаного Закону визначено вичерпний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У той же час, відповідно до ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 40 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Судом встановлено, що 03.03.1995 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, було укладено договір купівлі-продажу (а.с. 46-48), за яким [PERSON] продав, а [PERSON] купив житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS] . Відповідно до п. 1 договору купівлі-продажу проданий житловий будинок належить [PERSON] на підставі довідки, виданої виконавчим комітетом Лебедівської сільської Ради народних депутатів № 34 від 03.03.1995 року, а сам житловий будинок зареєстрований в погосподарській книзі виконавчого комітету № 311. Відповідно до п. 4 договору купівлі-продажу [PERSON] засвідчив, що проданий житловий будинок до моменту продажу нікому іншому не проданий, не подарований, в спорі і під забороною не перебуває. Договір купівлі-продажу від 03.03.1995 року нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 990. З свідоцтва про одруження серії [NUMBER] від 12.04.1958 року (а.с. 50) судом встановлено, що 12.04.1958 року між [PERSON] , 1928 року народження, та [PERSON] , 1940 року народження (дошлюбне прізвище [PERSON] ), було зареєстровано шлюб, про що органом реєстрації актів цивільного стану складено відповідний актовий запис № 94. Таким чином, судом встановлено, що позивач [PERSON] була дружиною [PERSON] , який виступав покупцем за договором купівлі-продажу житлового будинку від 03.03.1995 року. З свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 13.12.2022 року (а.с. 49) судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , про що Дарницьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) складено відповідний актовий запис № 2250. З свідоцтва про право на спадщину за законом № 10-946 від 20.11.2023 року (а.с. 51) судом встановлено, що [PERSON] , будучи спадкоємцем першої черги за законом, успадкувала після померлого [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] , який, як зазначено у свідоцтві, належав померлому на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.1995 року. З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с. 52-53) судом встановлено, що право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину № 10-946 від 20.11.2023 року. Разом з тим, з відомостей Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що в реєстрі міститься запис про обтяження вказаного житлового будинку, а саме: тип обтяження: заборона (архівний запис), реєстраційний номер обтяження: 1300877, зареєстровано: 14.09.2004 13:54:51 за № 1300877 реєстратором: Вишгородська районна державна нотаріальна контора, підстава обтяження: повідомлення, б/н, Вишгородське відділення держбанку; об`єкт обтяження: будинок, состав: ціле, состояние: добудоване, статус: жиле, адреса: [ADDRESS] ; власник: [PERSON] , причина відсутності коду: архівний запис; додаткові дані: архівний номер: 3979720KIEV476, архівна дата: 11.07.2001, дата виникнення: 24.07.1990; № реєстра: 289, внутр. № В201892C28F229325E26. Ухвалою суду від 30.08.2024 року у Київського обласного державного нотаріального архіву було витребувано копії всіх документів, на підставі яких на нерухоме майно у виді житлового будинку [ADDRESS] ) було накладено вищезазначене обтяження. 24.09.2024 року до суду надійшов лист Київського обласного державного нотаріального архіву № 1679/01-17 від 18.09.2024 року (а.с. 88), до якого долучено копію документа, на підставі якого було зареєстровано обтяження на вказаний будинок. З доданого до листа державного нотаріального архіву повідомлення Вишгородського відділення Сбербанку від 07.06.1990 року (а.с. 89) судом встановлено, що Вишгородським відділенням Сбербанку [PERSON] надано позику у розмірі двадцяти тисяч рублів строком на 50 років для будівництва житлового будинку на земельній ділянці у [ADDRESS] . Цим же повідомленням, Вишгородське відділення Сбербанку просить нотаріальні органи здійснити накладення заборони на будинок [PERSON] , побудований за рахунок позикових коштів. У свою чергу, 24.07.1990 року державним нотаріусом Вишгородської державної нотаріальної контори Шостаком В.А. було накладено заборону відчуження на житловий будинок [ADDRESS] до моменту повного повернення [PERSON] коштів, наданих у позику. Крім того, до суду надійшов лист Київського обласного державного нотаріального архіву № 629/01-17/Ф-1 від 25.09.2024 року, в якому зазначається, що в наряді 02-32 «Розпорядження по накладенню і зняттю заборони відчуження нерухомого майна» архівного фонду № 68 Вишгородської районної державної нотаріальної контори Київської області відсутні записи про реєстраційний номер обтяження 1300877 від 14.09.2004 року та за архівною датою від 11.07.2001 року. Таким чином, судом встановлено, що у 1990 році [PERSON] відділенням державного банку видано позику для будівництва будинку [ADDRESS] . 24.07.1990 року на цей будинок державною нотаріальною конторою встановлено заборону відчуження на цей житловий будинок до моменту повернення [PERSON] суми позики. Згідно договору купівлі-продажу від 03.03.1995 року вказаний будинок було збудовано [PERSON] у 1991 році, а у 1995 році перепродано [PERSON] . У 2004 році Вишгородською районною державною нотаріальною конторою було внесено реєстраційний запис про обтяження житлового будинку на підставі встановленої заборони відчуження від 24.07.1990 року та повідомлення Вишгородського відділення державного банку. У 2023 році після смерті [PERSON] вказаний житловий будинок було успадковано позивачем [PERSON] , яка через наявний запис про обтяження нерухомого майна позбавлена можливості реалізувати всі права власника майна. В аспекті цього суд звертає увагу, що добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень (пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17). У пункті 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2022 року в справі № 461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20) зроблено висновок, що: «розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц), а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо». Конструкція, за якою добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар (Постанова КЦС ВС від 15.03.2023 року у справі № 725/1824/20). Враховуючи вищевикладене, суд звертає увагу, що згідно встановлених фактичних обставин справи при укладенні договору купівлі-продажу від 03.03.1995 року вищезазначеного житлового будинку [PERSON] , як продавець майна, безпосередньо у тексті договору запевнив [PERSON] з приводу того, що житловий будинок не перебуває під забороною відчуження. Договір купівлі-продажу від 03.03.1995 року був нотаріально посвідчений, однак при його посвідченні нотаріусом також не виявлено заборони відчуження нерухомого майна, не повідомлено про це сторін договору та відповідно допущено можливість здійснення відчуження житлового будинку. Будь-яких відомостей про те, що [PERSON] та [PERSON] , яка на момент придбання будинку була його дружиною, знали та не могли не знати про існування обтяження житлового будинку, ані матеріали судової справи, ані витребувані документи, на підставі яких накладено обтяження, не містять. Станом на 1995 рік були відсутні реєстраційні бази даних щодо обтяжень нерухомого майна. У 2023 році [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на вказаний житловий будинок, тобто житловий будинок, попри встановлену та вже зареєстровану на той момент заборону відчуження, пройшов процес спадкування. Крім того, суд звертає увагу на відсутність будь-яких доказів, на підставі яких можна було б встановити чинність боргу [PERSON] принаймі на момент продажу нерухомого майна. За таких обставин суд приходить до висновку, що [PERSON] при купівлі будинку у 1995 році не знав і не міг знати про існування обтяження на нього та набув право власності на нього,

Outcome: approved