Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , законний представник [PERSON] [PERSON] , звернулися до суду з вказаним позовом, в якому просять визнати за ними право власності на спадкове майно за законом. Позов обґрунтовували тим, що [INFO] померла [PERSON] (далі [PERSON] , спадкодавець), у зв`язку з чим за нею відкрилась спадщина. До складу спадщини увійшов житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Позивачі є дочками померлої [PERSON] , які єдині прийняли за нею спадщину, проте нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на майно. Обґрунтовуючи позов зазначеними вище обставинами та посилаючись на відповідні норми цивільного законодавства позивачі просили визнати за ними право власності на згаданий житловий будинок в порядку спадкування за законом до майна померлої [PERSON] по 1/3 частині. 27 вересня 2024 року ухвалою судді було відкрито провадження в справі та призначено підготовче засідання. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явились. Представник позивачів адвокат Оленич Р.А. подав суду заяву 22 жовтня 2024 року, якою просив розглянути справу без участі позивачів та їх представника, позовні вимоги підтримав, наполягав на задоволенні позову. Відповідач Міжгірська селищна рада Хустського району Закарпатської області явку представника в судове засідання не забезпечила, подала суду заяву від 10 жовтня 2024 року якою просила розглянути справу без участі представника відповідача. З поданої заяви слідує визнання позову Міжгірською селищною радою Хустського району Закарпатської області. Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Частиною 4 статті 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Оскільки відповідач визнав позов й таке визнання не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи законних інтересів третіх осіб, з врахуванням характеру спірних правовідносин, суб`єктного складу сторін і обставин справи, відповідно до наведених норм процесуального закону суд враховує при вирішенні спору визнання позову відповідачем. За наявними доказами суд встановив такі фактичні обставини справи. Подружжя [PERSON] (батько) і [PERSON] (мати) були батьками позивачів: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 14, 16 і 17). 12 лютого 2022 року позивачка [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та після реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.15). Мати позивачів [PERSON] , [INFO] була дочкою подружжя [PERSON] , 1955 р.н., який помер [INFO] та [PERSON] , 1957 р.н., яка померла [INFO] (а.с. 20-24,) За життя, приблизно в 1978 році, [PERSON] та [PERSON] побудували житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Правовідносини щодо права власності до 01 січня 2004 року регламентувались розділом ІІ Цивільного кодексу УРСР. Верховним Судом України в постанові від 18.12.2013 у справі № 6-137цс13 було висловлено правову позицію, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Питання набуття права власності, зокрема й на житловий будинок, у 1973 році регламентувались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки зведення й завершення будівництвом об`єкта. Відповідно до вказаних нормативних документів громадяни вправі були, зокрема, придбати або побудувати для себе на праві особистої власності житлові будинки. Тобто законодавче регулювання на час будівництва [PERSON] та [PERSON] житлового будинку в 1978 році передбачало набуття права особистої власності на житловий будинок внаслідок його будівництва. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди на час завершення будівництвом житлового будинку регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року N 56. Вказаним нормативним актом було передбачено реєстрацію права власності на житло тільки в містах та селищах і не встановлювалась можливість такої в сільських населених пунктах. Відповідно до практики правозастосування діючого законодавства, викладеної в листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13 «При вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове майно судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у самих спадкодавців на момент закінчення будівництва будинків, зокрема положеннями ЦК УРСР 1963 року, Законом України "Про власність", Законом України від 07 грудня 1990 року N 553-XII "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування", Законом України від 25 грудня 1974 року "Про державний нотаріат", постановою Ради Міністрів Української РСР від 11 березня 1985 року N 105 "Про порядок обліку житлового фонду в Українській РСР", Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 13 квітня 1979 року за N 112/5, Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року N 5-24-26, Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженою наказом Міністра юстиції Української РСР від 31 жовтня 1975 року N 45/5, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року N 1/5, та іншими нормативними актами». Чинною на час будівництва житлового будинку подружжям Рубець Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року було врегульовано перелік правовстановлюючих документів, на підставі яких провадилась реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (додаток 1), до яких належали зокрема рішення виконкомів місцевих рад про відведення земельних ділянок для будівництва. У позивачів не збереглись правовстановлюючі документи на житловий будинок окрім акту № 8 від 10 травня 1978 року (а.с. 34) та зведений акт вартості будівель і споруд за адресою [ADDRESS] (а.с. 35). З вказаних документів вбачається, що рішенням Виконкому Міжгірської селищної ради від 12 квітня 1978 року № 70 було виділено [PERSON] та [PERSON] земельну ділянку для індивідуального житлового будівництва за вказаною вище адресою та в подальшому відведено її в натурі (на місцевості), а також факт завершення будівництва житлового будинку та обслуговуючих будівель і споруд: сараю, навісу й вбиральні. З врахуванням наведеного, суд доходить висновку, що [PERSON] та [PERSON] набули право власності на житловий будинок в [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Міжгірської селищної ради народних депутатів від 20 грудня 1991 року № 71 «Про перейменування вулиць» в смт Міжгір`я вулицю Кірова було перейменовано на [PERSON] . [PERSON] , який помер [INFO] був зареєстрований в [ADDRESS] та на день його смерті в будинку [ADDRESS] проживали: [PERSON] , 1957 р.н. дружина; [PERSON] , 1978 р.н. донька; [PERSON] , 1972 р.н. зять; [PERSON] , 1998 р.н. онука; [PERSON] , 2004 р.н. онучка; [PERSON] , 2008 р.н. онучка, що підтверджується довідкою виконкому Міжгірської селищної ради від 11.10.2023 за №2904 (а.с.29). У зв`язку зі смертю [PERSON] за ним відкрилась спадщина (ст. 1220 ЦК України) до складу якої, з врахуванням положень ст. 355, 368-370 і 372 ЦК України увійшла 1/2 у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (ст. 1218 ЦК України). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданих Міжгірською державною нотаріальною конторою, у Спадковому реєстрі інформація щодо складання [PERSON] заповіту відсутня (а.с. 50). Відповідно до положень ст. 1216, 1217, 1222, 1223, 1258 і 1261 ЦК України за [PERSON] прийняли спадщину в порядку спадкування за законом його дружина [PERSON] та донька [PERSON] . Відтак [PERSON] стала власницею будинку, а [PERSON] . [PERSON] , яка померла [INFO] була зареєстрована в [ADDRESS] , та на день її смерті в будинку [ADDRESS] проживали: [PERSON] , 1978 р.н. донька; [PERSON] , 1972 р.н. зять; [PERSON] , 1998 р.н. онука; [PERSON] , 2004 р.н. онучка; [PERSON] , 2008 р.н. онучка, що підтверджується довідкою виконкому Міжгірської селищної ради від 11.10.2023 за №2902 (а.с.30). У зв`язку зі смертю [PERSON] за нею відкрилась спадщина (ст. 1220 ЦК України) до складу якої, з врахуванням положень ст. 355, 368-370 і 372 ЦК України увійшли 3/4 у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (ст. 1218 ЦК України). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданих Міжгірською державною нотаріальною конторою, у Спадковому реєстрі інформація щодо складання [PERSON] заповітів, відсутня (а.с. 51) Відповідно до положень ст. 1216, 1217, 1222, 1223, 1258 і 1261 ЦК України за [PERSON] прийняла спадщину в порядку спадкування за законом її донька [PERSON] . Відтак [PERSON] стала власницею житлового будинку в цілому. [INFO] в с-щі Міжгір`я Хустського району Закарпатської області, у віці 47 років, помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.18). [INFO] в с-щі Міжгір`я Хустського району Закарпатської області, у віці 44 роки, померла [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] (а.с.19). Згідно довідки виконкому Міжгірської селищної ради від 11.10.2023 року №2903 померла 09.03.2023 [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] , та на день її смерті в будинку [ADDRESS] проживали: [PERSON] , 1998 р.н. дочка; [PERSON] , 2004 р.н. дочка; [PERSON] , 2008 р.н. дочка (а.с.31). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори), виданих Міжгірською державною нотаріальною конторою, у Спадковому реєстрі інформація щодо складання [PERSON] заповітів, відсутня (а.с. 49). З Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 74408769 від 19.10.2023, вбачається, що Міжгірською державною нотаріальною конторою заведена спадкова справа № 96/2023 19.10.2023 року після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] (а.с.32). Постановою державного нотаріуса Дунаєвої О.І. за вих. № 150/02-31 від 10.09.2024 року відмовлено [PERSON] , позивачка у даній справі, у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на належну їй 1/3 частку за майном померлої [PERSON] на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з тих підстав, що відповідно до п.4.16 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, видача свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про право власності на майно, яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Однак, на вищевказаний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи та відсутня інформація в Державному реєстрі речових прав про зареєстроване право власності щодо зазначеного вище нерухомого майна. Також у вказаній постанові нотаріуса зазначається про те, що спадщину за майном померлої [PERSON] на 1/3 частку прийняла шляхом спільного проживання разом з померлою на день її смерті прийняла позивачка [PERSON] . Крім неї спадкоємцями першої черги, які прийняли спадщину є [PERSON] , 1978 р.н., та [PERSON] , 2008 р.н. кожна по 1/3 частці. Зазначено, що ніхто інший із заявами про прийняття спадщини чи про відмову від прийняття спадщини у встановлений законом строк не звертався. Положеннями статті 1217 Цивільного кодексу Україна встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до приписів статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент смерті. Частиною першою статті 1221 ЦК України встановлено, що місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно ч.1 ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно з частинами першою та третьою статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно, який, відповідно до вимог ст. 68 Закону України «Про нотаріат», при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна. Тому свідоцтво про право на спадщину є обов`язковим, коли об`єктом спадкування є нерухоме майно, що підлягає обов`язковій державній реєстрації. Для підтвердження наявності спадкового майна, яке підлягає державній реєстрації та місця його знаходження, нотаріусу слід подати документ, що підтверджує право власності спадкодавця на майно з відміткою органу, що проводить реєстрацію, або реєстраційного посвідчення, яке є невід`ємною частиною правовстановлюючого документа. Отже, діючим законодавством України чітко визначений порядок отримання спадкоємцем документа, який посвідчує його право на успадковане майно - свідоцтва про право на спадщину, видачу якого, відповідно до норм цивільного законодавства та Закону України «Про нотаріат», покладено на нотаріальний орган. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Припиняється право власності, зокрема, у разі смерті власника (п.11 ч.1 ст.346 ЦК України). Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (п.3.1 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 16.05.2013). В свою чергу, право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця лише з моменту державної реєстрації цього майна (ч.2 ст.1299 ЦК України). Право власності на нерухоме майно може бути оформлене на ім`я особи, яка померла, у разі наявності документів, які б підтвердили право власності на майно цієї особи. У випадку відсутності таких документів порушене питання вирішується у судовому порядку. Відмова нотаріуса не припиняє права спадкоємця на отримання спадщини, а його право в такому випадку підлягає судовому захисту. Згідно з п.п.1,2 п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спорів у зв`язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК України та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Відповідно до п.23 вказаної Постанови Пленуму, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Відповідно до п.1 ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року зазначено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а саме: 1) право власності на нерухоме майно. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи, до яких, зокрема, законодавцем віднесено визнання права. Право на обрання способу захисту своїх прав та законних інтересів (нотаріальний чи судовий) належить виключно особі і не може бути обмежене з формальних міркувань. Відповідно до вимог ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Отже, оскільки позивачі спадщину за законом після смерті [PERSON] прийняли шляхом постійного спільного проживання разом із померлою на день її смерті, та позивачі на теперішній час не мають можливості оформити свої спадкові права на спадковий житловий будинок [ADDRESS] у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на вказаний об`єкт нерухомого майна, тому вони змушені звертатися до суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів, обираючи передбачений пунктом першим частини 2 статті 16 ЦК України спосіб захисту свого права у вигляді визнання права та питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку, оскільки рішення суду буде правовстановлюючим документом для оформлення права на це майно. Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних за наданими документами, що дає суду підстави для ухвалення рішення на користь позивачів. Таким чином, враховуючи визнання позову відповідачем та ті обставини, що прийняттям спадщини позивачами, з огляду на положення статей 1258 і 1265 ЦК України, права третіх осіб не порушуються, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та оцінивши у сукупності наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] обґрунтованими й такими, що знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню.

Outcome: approved