Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

У серпні 2024 року Моторне (транспортне) страхове бюро України (надалі по тексту - позивач) звернулося до Фастівського міськрайонного суду Київської області із позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач), у якому просило суд стягнути з відповідача на свою користь суму інфляційних втрат, що складає 51 040,16 грн., та 3% річних у розмірі 10 946,00 грн. за невиконання рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18.05.2021 року у справі №381/3227/20, а також судовий збір в сумі 3 028,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішення суду від 18.05.2021 року у справі №381/3227/20 було стягнуто на користь позивача збитки у порядку регресу у сумі 131 343,00 грн. та судовий збір у сумі 2 102,00 грн. Вказане рішення виконувалось у примусовому порядку і 28.02.2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення у повному обсязі. Посилаючись на приписи ст. 625 ЦК України, позивач звернувся до суду про стягнення 3% річних за період з 19.05.2021 року по 27.02.2024 року у сумі 10 946,00 грн. та інфляційних втрат за цей же період у сумі 51 040,16 грн. Відзиву на позовну заяву не надходило. Представник позивача у судове засідання не з`явився, але у позовній заяві просив провести розгляд справи за його відсутності та зазначив, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як передбачено ч. 1 та ч. 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Київської області Осаулової Н.А. від 27.08.2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 18 травня 2021 року у справі №381/3227/20 позов Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу/суброгації задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України в порядку регресу завдані збитки у розмірі 131 343 грн. та судовий збір у розмірі 2 102,00 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 17.06.2021 року. Вказаним рішенням суду встановлено, що 11.01.2020 р. близько 15 год. 55 хв. по вул. Шевченка у с. Велика Офірна Фастівського району Київської області, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Hyundai Coupe, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та автомобіля «Toyota RAV-4», державний номерний знак [NUMBER] під керуванням [PERSON] . Внаслідок даної ДТП транспортному засобу «Toyota RAV-4» було завдано механічних пошкоджень, а власнику вказаного автомобіля - матеріального збитку Постановою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 лютого 2020 року [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП та піддано адміністративному стягненню у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 340 грн. 00 коп. На момент скоєння ДТП відповідач не мав Полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. 13.01.2020 року власник пошкодженого автомобіля «Toyota RAV-4», державний номерний знак [NUMBER] , [PERSON] звернулася до МТСБУ із заявою про відшкодування оціненої шкоди завданої в результаті ДТП. Позивачем згідно Довідки № 1 від 04.03.2020 року про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих та Наказу № 3519 від 27.03.2020 року, [PERSON] було здійснено виплату в розмірі 130000,00 грн., що підтверджено Платіжним дорученням № 1477038 від 30.03.2020 р.. Крім того позивачем було сплачено судовому експерту ФОП [PERSON] : 300,00 грн. за огляд автомобіля Тойота Рав 4 № [NUMBER] власник [PERSON] , 800,00 грн. - експертне дослідження автомобіля Тойота Рав 4 № [NUMBER] власник [PERSON] , 243,00 грн. - виклик на огляд зацікавлених осіб, що підтверджується Рахунком-фактурою № 14 від 13.02.2020 року, Актом та Платіжним дорученням №1476502 від 19.03.2020 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. При зверненні до суду, обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказував, що оскільки 28.02.2024 року державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] у зв`язку з фактичним виконанням судового рішення у повному обсязі, позивач має право на стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 19.05.2021 року (наступний день після ухвалення рішення) по 27.02.2024 року. На підтвердження стягуваних сум до позову долучено розрахунок заборгованості за вказаний період від суми боргу у розмірі 131 343,00 грн. (основна сума боргу за рішенням суду від 18.05.2021 року). Таким чином, у даній справі між сторонами виник спір щодо стягнення на підставі ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, у зв`язку з неналежним (несвоєчасним) виконанням грошового зобов`язання за рішенням суду. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Отже, завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди породжує виникнення зобов`язання між особою, яка таку шкоду завдала, та потерпілою особою. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондується із обов`язком боржника щодо такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5ЦК України. Приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань. Тобто, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог ст. ст. 526, 599 ЦК України. Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 4 червня 2019 року № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) зазначено, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання; наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. У постанові від 27 квітня 2018 року у справі № 908/1394/17 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналогічні за змістом висновки викладені у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/16945/14, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17, № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18. З вказаним висновком також погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц. Як встановлено судом, у даній справі позивач має право на стягнення сум за ст. 625 ЦК України від дня набрання рішенням суду у справі №381/3227/20 законної сили - 17.06.2021 року, оскільки саме з цього часу у відповідача виник обов`язок його виконати у повному обсязі. Позивач пред`явив виконавчий документ у справі №381/3227/20 до органів примусового виконання, на підставі чого 04.08.2021 року було відкрито виконавче провадження [NUMBER]. Між тим, лише 28.02.2024 року заступником начальника відділу Фастівського відділу державної виконавчої служби у Фастівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Скрід Ю.М. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження [NUMBER] у зв`язку з фактичним повним виконанням рішення (виконавчий лист №381/3227/20). Тобто, у даній справі мало місце виконання рішення суду неналежним чином, у примусовому порядку, протягом тривалого часу з 17.06.2021 року по 28.02.2024 року. Позивач же має право на стягнення сум за ст. 625 ЦК України у межах трирічного строку позовної давності, які передували подачі цього позову. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У той же час, матеріали справи не містять даних про суми коштів, які стягувались на рахунок позивача протягом тривалого періоду (з моменту відкриття виконавчого провадження до моменту виконання рішення суду в справі №381/3227/20 у повному обсязі) чи будь-яких інших відомостей про сплачені суми на виконання вказаного рішення. Позивач же, надав розрахунок за період з 19.05.2021 року (наступний день після ухвалення рішення) по 27.02.2024 року від суми боргу у розмірі 131 343,00 грн. (основна сума боргу за рішенням суду від 18.05.2021 року). Суд не може покласти в основу рішення, що всю суму боргу 131 343,00 грн. відповідач погасив в день винесення постанови про закінчення виконавчого провадження №381/3227/20 (28.02.2024 року) та на підставі цього провести відповідний розрахунок від зазначеної суми боргу, оскільки таких даних про сплату матеріали справи не містять. Розрахунок має ґрунтуватись на достовірних даних про сплату коштів у певний час або ж часткового стягнення боргу у рамках виконавчого провадження протягом спірного періоду, на підставі чого має бути проведено поступове зменшення основної суми боргу, від якої залежить нарахування сум за ст. 625 ЦК України. За таких обставин, з огляду на відсутність обов`язку суду щодо збирання доказів, підстави для задоволення позову відсутні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed