Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

І . Зміст вимог та заперечень учасників справи. 13.03.2023 року позивач [PERSON] \~звернулася до суду із позовом до\~ [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., [PERSON] , про визнання договору дарування удаваним, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, яким просить: - визнати удаваним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку, посвідчений 24.12.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк Оленою Петрівною, номер запису в реєстрі 337; - визнати укладеним 24.12.2020 року між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] з іншого, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя право власності на частину квартири [ADDRESS] , загальною площею 34,8 кв.м., житловою площею 16,9 кв.м. В обґрунтування позовних вимог, позивач\~ [PERSON] зазначила, що з 2015 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . Вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет, 19.01.2018 року між ними офіційно був зареєстрований шлюб. У період спільного проживання, а саме 18.04.2019 року вони за спільні кошти придбали на умовах розстрочки квартиру [ADDRESS] , у зв`язку із чим між Відповідачем [PERSON] та [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А., запис у реєстрі № 332. Відповідно до п. 3 даного договору продаж буде здійснено за 573\~486, 60 грн, що в еквіваленті складає 21 495 доларів США. Розрахунок платежів встановлений п.5 попереднього договору. У зв`язку із тим, що квартира є спільною сумісною власністю подружжя, позивачка давала свою згоду на укладення договору, про що свідчить п. 6 Попереднього договору. У травні 2019 року позивачем та відповідачем, згідно до попереднього договору та домовленості, було сплачено [PERSON] 10\~000 доларів США, про що свідчить запис знизу попереднього договору. Дані кошти були зібрані сторонами спільно, та були сумісною власністю. У серпні 2020 року між [PERSON] та [PERSON] відбулася сварка стосовно житлових прав, а оскільки остання сплата грошових коштів та дата укладення договору купівлі-продажу відповідно до попереднього договору настає лише 18.04.2021 року, то відповідач з метою реєстрації майна на нього особисто звернувся 19.08.2020 року до суду з позовом про розірвання шлюбу. 21.12.2020 року рішенням Суворовського районного суду м. Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. З даним рішенням [PERSON] не погодилась, та оскаржила його до апеляційного суду. У той же час, [PERSON] за домовленість з [PERSON] , з метою уникнення поділу спільного сумісного майна подружжя, уклали удаваний правочин, а саме: 24.12.2020 року, одразу після розірвання шлюбу, [PERSON] передав останню суму за квартиру [PERSON] та уклав з ним договір дарування квартири [ADDRESS] . Станом на 2021 рік, у зв`язку із неможливістю спільного проживання, [PERSON] була вимушена виїхати з квартири, та винаймати інше житло. Наразі [PERSON] проживає за кордоном, внаслідок військових дій в країні. Позивач вважає, що удаваність договору дарування підтверджується змістом попереднього договору купівлі-продажу від 24.12.2020 року. Метою укладення саме договору дарування спірної квартири було отримання її у особисту приватну власність та позбавлення позивача права власності на частку житла. ІІ. Клопотання та інші процесуальні рішення в справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 30.03.2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче судове засідання по справі. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2023 року витребувано\~у : - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатолівни, завірені належним чином копії документів, які стали підставою для укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2019 року, між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] з іншого, квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганною Анатолівною, номер запису у реєстрі 332; - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Косюк Олени Петрівни, завірені належним чином копії документів, які стали підставою для укладення договору дарування квартири від 24.12.2020 року, між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] з іншого, квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк Оленою Петрівною, номер запису в реєстрі 337. Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 09 листопада 2023 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. Протягом розгляду справи, судові засідання відкладались: за клопотаннями сторін про відкладення розгляду справи; у зв`язку із відсутністю доказів повідомлення сторін по справі; у зв`язку із витребуванням доказів. ІІІ. Позиції сторін. Позивач [PERSON] , з`явившись до судового засідання, підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задовольнити, надала наступні пояснення. Вона також вкладала свої кошти в купівлю квартири [ADDRESS] . Спільно проживати із [PERSON] вони почали ще в Полтавській області у 2016 року. У 2016 році проживали в її кімнаті, десь рік, а потім переїхали до [PERSON] в його квартиру. Потім вони поїхали до м. Одеси, тут жили родичі, їм дуже сподобалося, у позивача та відповідача буле дуже гарні стосунки, і вони вирішили переїхати до м. Одеси, позивачка також не хотіла бачитися в Полтаві з першою дружиною [PERSON] , це також стало причиною переїзду до м.Одеси. Вони збирали кошти на купівлю квартири в м. Одеса. Позивач працювала весь час, поки вони проживали, в готелі, потім на Турбазі, також додатково прибирала в квартирах. Причиною розірвання стосунків між сторонами стало те, що [PERSON] знайшов іншу жінку, і тоді він створив умови для того щоб вона пішла з квартири, яку купували за спільні кошти. В спірній квартирі, внаслідок сварок, неможливо було знаходитися. Позивач не визнала обставин того, що відповідач кошти з продажу свої двох квартир в Полтавській області, направив повністю на купівлю квартири в Одесі. Пояснила, що коли продавалася перша квартира [PERSON] в м. Горішні Плавні, то його перша дружина не давала згоду, поки вони не домовляться. Умови домовленості їй невідомі. Коли вони приїхали до м. Одеси, то уклали попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Перший внесок за цю квартиру склав 6800 доларів США, це були спільні кошти подружжя. Продаж [PERSON] його другої квартири в м. Горішні Плавні, був здійснений вже після того, як вони жили в м. Одеса. Вони брали кредит в розстрочку, та виплачували, щоб купити квартиру в м. Одеса. Лише частина коштів з продажу першої квартири в м. Горішні Плавні, була направлена на купівлю квартири в м. Одеса, направлено було десь 50 відсотків, від продажу першої квартири, інші кошти [PERSON] передав першій дружині та сину, оскільки лише за таких умов перша дружина дала згоду на продаж квартири. Коли [PERSON] продав другу квартиру, то сторони вже мешкали в м. Одесі, і кошти з продажу другої квартири в Полтаві, пішли на ремонт квартири в Одесі. Позивач повідомила, що кошти за купівлю квартири в м. Одеса сплачувалися такими частинами: - 18.04.2019 року було сплачено 6\~800 доларів США спільних коштів. Позивач отримувала пенсію, а також працювала, гроші відкладали. 10.05.2019 року було сплачено 10\~000 доларів США тут є частина коштів від продажу першої квартири [PERSON] в м. Горішні Плавні, процентів 50, плюс спільні кошти сторін. [PERSON] приходив до їх квартири, і вони з ним розраховувалися. Іншу частину грошових коштів сторони віддавала частинами, позичали кошти, позивачці її мати допомагала. Залишок 4\~695 доларів США віддавали частинами по 200 доларів США. У серпні 2020 року між сторонами стався конфлікт. [PERSON] не прописував її в квартиру. У травні 2021 року вона виїхала з квартири, тому що [PERSON] створив неможливі умови проживання, ще не був борг повністю погашений. [PERSON] розлучився із [PERSON] , і через три дні оформив договір дарування квартири, спеціально щоб їй нічого не дісталося. [PERSON] не визнала того, що гроші на квартиру також частково надавали сестри [PERSON] . Представник позивача [PERSON] адвокат Боровик О.О., з`явившись до судового засідання, підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, надала пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідач [PERSON] , з`явившись до судового засідання, пояснив що позивачка зловживала алкогольними напоями, била його, з приводу чого він знімав побої, раз 40 він викликав поліцію, складали протоколи. Її син сказав [PERSON] , що це їх квартира, [PERSON] та її син знущалися з [PERSON] , били його, в результаті цих побоїв він наразі робив операцію. Все що розповіла [PERSON] щодо купівлі квартири у судовому засіданні, це брехня. Вони жили на його кошти, також за його особисті кошти з продажу його двох особистих квартир в м. Горішні Плавні, Полтавська область, вони купили спірну квартиру [ADDRESS] , у Брикульських, та робили ремонт. Він не визнає, що перший платіж 6\~800 доларів США це були спільними коштами сторін по справі, спільними з цих коштів було лише доларів 700, інша частина це кошти з продажу першої квартири. 10\~000 доларів, які він сплатив за квартиру в м. Одесі, як другий внесок, це його особисті кошти з продажу квартир в м. Горішні Плавні та заощадження. Залишок 4695 доларів США він сплачував сам, частинами, по 200 доларів США, півтора року. Пізніше відповідач зазначив, що із суми 4695 доларів США, спільними коштами подружжя були 2000 доларів США, однак згодом відмовився від цих пояснень, зазначив що з усієї суми коштів, за які купили квартиру в м. Одеса, спільними коштами подружжя були лише 700 доларів США. Також, пояснив, що грошові кошти на купівлю квартири йому давали його сестри, одна сестра надала 900 євро, інша сестра надала 1000 доларів. [PERSON] отримувала заробітну плату 4000 грн, ще у неї двоє дітей, вона не мала матеріальної можливості купити квартиру. Договір дарування даної квартири був оформлений з причин того, що [PERSON] здійснювала вплив на продавця [PERSON] , дуже хотіла прописатися в квартирі, в м. Одеса, вимагала її прописати, вона навіть виписалася з попереднього місця реєстрації. На останнє судове засідання вищезазначені сторони не з`явились, матеріали справи містять заяви сторін про подальший розгляд справи у їх відсутність. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належними чином, як судової повісткою, рекомендоване повідомлення повернулось із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення, так і через оголошення на офіційному веб - сайті судової влади, в порядку ч.11 ст. 128 ЦПК України. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П. до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належними чином, що підтверджується її підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А. до судового засідання не з`явилась, була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи належними чином, що підтверджується її підписом на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] до судового засідання не з`явився, був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи належними чином, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення повернулось на адресу суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що судом розцінюється як належне повідомлення. Судом здійснювалось фіксування судового засідання технічним записом, на виконання вимог ч.1 ст. 247 ЦПК України, в дати явки сторін до судового засідання. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо аргументів наведених учасниками справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку про задоволення позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 19 січня 2018 року Горішньоплавнівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, актовий запис №10. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року по справі №523/12677/20 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 19 січня 2018 року Горішньоплавнівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Полтавській області, актовий запис №10. Постановою Одеського апеляційного суду від 11 березня 2022 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року залишено без змін. 18 квітня 2019 року між [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (далі попередній договір), нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Г.А, зареєстровано в реєстрі №332. Згідно п.3 попереднього договору, продаж було здійснено за 573\~486 грн. 60 копійок, що в еквіваленті складає 21\~495 доларів США на день підписання цього договору. Згідно п. 4 попереднього договору, [PERSON] зобов`язується усю суму, вказану в п. 3 сплатити не пізніше 18.04.2021 року, а [PERSON] зобов`язується продати та підписати договір купівлі-продажу нерухомості не пізніше 18.04.2021 року. Згідно п. 5 попереднього договору, [PERSON] отримала від [PERSON] в рахунок майбутньої купівлі-продажу нерухомості грошову суму у розмірі 181\~424 грн. 00 копійок, що в еквіваленті складає 6\~800 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору. Грошову суму у розмірі 266\~800 грн.00коп. [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] не пізніше 10.05.2019 року, що в еквіваленті складає 10\~000 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору. Залишок грошової суми у розмірі 125\~262 грн. 60коп. [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] не пізніше 18.04.2021 року, що в еквіваленті складає 4\~695 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору. Таким чином, при оформленні договору купівлі-продажу [PERSON] повинен сплатити [PERSON] 125\~262 грн. 60 коп., що в еквіваленті складає 4\~695 доларів США, за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору. Згідно п. 6 попереднього договору, цей договір посвідчений за письмовою заявою про згоду дружини [PERSON] [PERSON] , справжність підпису під якою засвідчена Чередниченко Г.А., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу 18.04.2019 року, зареєстрованої в реєстрі за №334. Із витребуваних ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2023 року, у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Чередниченко Ганни Анатолівни документів, які стали підставою для укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18.04.2019 року, між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] з іншого, квартири [ADDRESS] , вбачається наявність: - нотаріально посвідченої заяви [PERSON] , згідно якої вона надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на укладення та підписання попереднього договору, щодо майбутнього укладання договору купівлі-продажу квартири. Судом встановлено, що друга сторінка нотаріально посвідченого договору містить розписку [PERSON] про те, що він отримав від [PERSON] 10\~000 доларів США за кв. [ADDRESS] , що визнавалось [PERSON] у судовому засіданні. 24 грудня 2020 року між [PERSON] від імені якої діяв [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір дарування, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк О.П., зареєстровано в реєстрі за № 337, згідно з якого: - Дарувальник в особі представника безоплатно передає у власність обдаровуваному квартиру, а обдаровуваний приймає безоплатно у власність цю квартиру, як дарунок. Відчужувана квартира [ADDRESS] . Дар оцінено у 70\~000 гривень. Статтею 717 ЦК України встановлено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Частиною другою статті 719 ЦК України передбачено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі статтями 6, 11 та 12 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Відповідно до положень статті 202 ЦК України під правочином розуміються дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Дії як юридичні факти мають вольовий характер і можуть бути правомірними та неправомірними. Правочини належать до правомірних дій, спрямованих на досягнення правового результату. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин,\~який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Суд виходить із того, що заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, позивач має довести: факт укладання правочину, що на його думку є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Такі висновки застосування норм матеріального права викладено в постановах Верховного Суду України: від 14 листопада 2012 року в справі № 6-133цс12, від 07 вересня 2016 року в справі № 6-1026цс16, які у подальшому підтримані у постановах Верховного Суду: від 07 листопада 2018 року в справі № 742/1913/15 (провадження № 61-13992св18), від 21 серпня 2019 року в справі № 303/292/17 (провадження № 61-12404св18), від 30 березня 2020 року в справі № 524/3188/17 (провадження № 61-822св20) та підтримані у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року в справі № 346/2238/15 (провадження № 61-14680сво20). Тлумачення змісту статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено правовий висновок, що\~за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 522/14890/16-ц. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року, справа № 346/2238/15-ц відступив від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 липня 2020 року у справі № 265/3310/17 (провадження № 61-2308св19) де викладена позиція, що договір відповідно до статей 235,236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Також для забезпечення єдності судової практики відступив і від аналогічного висновку, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 466/8968/19, провадження № 61-1188св21. При цьому Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду сформував висновок про застосування норми права: 1. Удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. 2. Нормами ЦК України\~не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням. Згідно з правовим висновком, що міститься у постанові Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 357/3132/15-ц для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати відповідні докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, який правочин насправді вчинили сторони,\~та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення,\~в якому встановлює нікчемність цього правочину або визнає його недійсним\~(23 листопада 2022 року Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 208/6630/19, провадження № 61-6482св22 (ЄДРСРУ № 107651719). Надаючи правовий аналіз спірним правовідносинам, суд констатує, що відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав обставини того, що між ним та [PERSON] , він імені якої діяв [PERSON] , фактично було укладено 24.12.2020 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , а не договір дарування. Відповідач [PERSON] повідомив суду, що він за свої особисті кошти, з продажу двох квартир в Полтавській області, а також за рахунок заощаджень, пенсії, коштів які йому зайняли його сестри, купив квартиру [ADDRESS] , на умовах попереднього договору купівлі-продажу від 18.04.2019 року. На запитання суду щодо причини оформлення угоди саме у формі договору дарування, а не купівлі продажу, [PERSON] пояснив, що [PERSON] вимагала у особи, яку представляв продавець [PERSON] , щоб він зареєстрував її місце проживання в спірній квартирі. За таких обставин, з метою припинення впливу зі сторони позивача на продавця, [PERSON] та [PERSON] оформили угоду саме у формі договору дарування квартири, а не купівлі-продажу. Таким чином, під час розгляду справи судом встановлено, що договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку, посвідчений 24.12.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк Оленою Петрівною, номер запису в реєстрі 337, вчинено з метою приховання іншого правочину договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який сторони фактично вчинили. З огляду на викладене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про визнання удаваним договору дарування квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , який діяв на підставі довіреності від імені [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку, посвідчений 24.12.2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Косюк Оленою Петрівною, номер запису в реєстрі 337, та визнання укладеним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Разом із тим, надаючи правову оцінку позовним вимогам [PERSON] в частині визнання за нею права власності на частину квартири [ADDRESS] , в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, суд вважає їх часткового обґрунтованими, з наступних підстав. Суд виходить із того, що між сторонами виникли правовідносини щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, які регулюються нормами\~Цивільного кодексу України\~та\~Сімейного кодексу України. Відповідно до ч.1\~ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми\~ст. 60 СК України\~свідчить про запровадження презумпції спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який заперечує її застосування. Зазначений правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст.63 СК України). Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За даних обставин, матеріалами справи підтверджується, що квартира [ADDRESS] , набута [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] , оскільки рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 21 грудня 2020 року по справі № 523/12677/20 про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили лише 11 березня 2022 року, згідно Постанови Одеського апеляційного суду від 11 березня 2022 року. Відповідно до\~статті 68 СК України\~розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Таким чином, розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Право на майно виникає в обох із подружжя одночасно, в момент набуття його хоча б одним із них, і оформлення права власності на ім`я другого з подружжя юридичного значення не має.\~Факт реєстрації нерухомого майна, придбаного у період шлюбу, на ім`я одного з подружжя не означає, що воно належить лише особі, на ім`я якої зареєстроване. Таке майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного суду, викладеними в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 462/518/18 (провадження № 61-13422св19), які суд в силу вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосування норми права до спірних правовідносин. У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 344/16831/20 (провадження № 61-11614св23) зазначено, що, «згідно зі статтею 60 СК України\~майно,\~набуте\~подружжям\~за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один\~з\~них не мав\~з\~поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності\~подружжя. Отже, набуття\~майна\~за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності\~майна подружжя,\~яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття\~майна\~за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності\~майна подружжя\~не спростовано за відсутності належних доказів того, що\~майно\~придбане за особисті кошти\~одного з подружжя,\~таке\~майно\~вважається спільною сумісною\~власністю\~та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними». За даних обставин, відповідач [PERSON] стверджував у судовому засіданні, що квартира [ADDRESS] , являється його особистою приватною власністю, оскільки він її купив за свої особисті кошти: 1) з продажу його особистої квартири [ADDRESS] . Згідно договору купівлі-продажу квартири від 24.04.2019 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області Коваленко В.В, зареєстровано в реєстрі за №887, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), продавець продав за плату, а покупець прийняв у власність за плату, в цілому, квартиру [ADDRESS] . Продаж здійснено за ціною, що складає 137\~637,00 грн., які продавець отримав від покупця повністю до посвідчення цього договору. 2) з продажу його особистої квартири [ADDRESS] . Згідно договору купівлі - продажу квартири від 05.08.2019 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Горішньоплавнівського міського нотаріального округу Полтавської області, зареєстровано в реєстрі за №2663, укладеного між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), продавець продав за плату, а покупець прийняв у власність за плату, в цілому, квартиру [ADDRESS] . Продаж здійснено за ціною, що складає 100\~498,00 грн. 3) за рахунок його особистих заощаджень, пенсії, коштів які йому зайняли його сестри - 900 євро та 1000 доларів США. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , була набута [PERSON] у власність за ціною 573\~486 грн. 60 копійок, що в еквіваленті складало 21\~495 доларів США, на день підписання попереднього договору купівлі продажу: - 181\~424,00 грн., що в еквіваленті складало 6\~800 доларів США, за офіційним курсом НБУ, були сплачені [PERSON] на день підписання цього договору; - 266 800,00 грн., що в еквівалентні складало 10\~000 доларів США, за офіційним курсом НБУ, були сплачені [PERSON] до 10.05.2019 року; - 125 262,60 грн., що в еквівалентні складало 4\~695 доларів США, за офіційним курсом НБУ, [PERSON] сплачував частинами, та повністю сплатив станом на дату підписання договору дарування 24.12.2020 року. Судом встановлено, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено 19 січня 2018 року. Суд зазначає, що [PERSON] не надала суду жодних доказів своїх доходів за період шлюбу із [PERSON] , також не надала доказів позики коштів подружжям, для купівлі квартири, про що зазначала у судовому засіданні. Загальні засади (принципи)\~приватного\~права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Особистою приватною власністю\~дружини, чоловіка є, зокрема:\~майно,\~набуте нею, ним до шлюбу;\~майно,\~набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;\~майно,\~набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому\~особисто. В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), на яку посилається [PERSON] в касаційній скарзі, зроблено висновок, що «За загальним правилом статті 60 СК України\~майно,\~набуте\~подружжям\~за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один\~з\~них не мав\~з\~поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності\~подружжя.\~Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності\~подружжя\~на\~майно,\~яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із\~подружжя\~може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного\~майна\~на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того\~з подружжя,\~який її спростовує». Відповідно ст. ст. 76, 77, 78 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд зобов`язаний надати оцінку кожному належному, допустимому та достовірному доказу, який міститься в матеріалах справи, а також визначити певну сукупність доказів, з урахуванням їх належності, допустимості, достовірності, вірогідності та взаємного зв`язку, що дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (постанова Верховного Суду від 01.07.2021 у справі N 917/549/20). Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Верховний Суд неодноразово звертався до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує (в тому числі і як свідок). Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.10.2018 у справі N 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі N 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі N 902/761/18, від 04.12.2019 у справі N 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі N 129/1033/13-ц (провадження N 14-400цс19). Суд констатує, що наявні в матеріалах справи докази, а також пояснення сторін надані у судовому засіданні, співвставлення дат продажу квартир відповідачем в Полтавській області - 24.04.2019 року, 05.08.2019 року, та дат внесення грошових коштів за спірну квартиру в м. Одеса 18.04.2019 року, 10.05.2019 року, обставини відсутності доказів доходів [PERSON] , визнання нею що частина грошових коштів з продажу квартир в Полтавській області, була направлена на купівлю квартири в м. Одеса та ремонт, дають підстави для висновку, виходячи із принципу стандарту доказування «поза розумним сумнівом», що відповідач [PERSON] довів суду належними та допустимими доказами, що квартира [ADDRESS] , була частково набута ним за свої особисті кошти з продажу двох квартир: квартири [ADDRESS] (за ціною 137\~637,00 грн.); квартири [ADDRESS] (за ціною 100\~498,00 грн.). При цьому, суд критично відносить до доводів представника позивача адвоката Боровик А.О. щодо неможливості внесення частини першого внеску за спірну квартиру [ADDRESS] , у розмірі 6\~700 доларів США (181 424, 00 грн), з грошових коштів з продажу першої квартири, оскільки квартиру продали 24.04.2019 року, а попередній договір купівлі продажу спірної квартири був укладений раніше 18.04.2019 року. Суд акцентує увагу на тому, що згідно пункту 3 договору купівлі-продажу квартири в м. Горішні Плавні, Полтавська області від 24.04.2019 року, продаж квартири вчинено за 137637,00 грн., які продавець\~отримав від\~покупця повністю,\~до посвідчення\~цього договору. Це також узгоджується із поясненнями [PERSON] , наданими ним у судовому засіданні, за якими перший внесок за спірну квартиру в м. Одеса, у розмірі 6 700 доларів США, був внесений ним з грошових коштів з продажу належної йому на праві власності першої квартири в Полтавській області, отриманих ним до посвідчення договору купівлі-продажу від 24.04.2019 року, а також частина коштів у розмірі 700 доларів США були спільними сумісними коштами подружжя. Таким чином, суд дійшов висновку що [PERSON] сплатив свої особисті грошові кошти у розмірі 238\~135, 00 гривень (137 637, 00 грн. + 100 498,00 грн), при купівлі квартири [ADDRESS] , що складало 41,52% від загальної вартості квартири [ADDRESS] , 00 грн., а тому частка квартири еквівалентна зазначеному розміру, є його особистою приватною власністю. Суд зазначає, що позивач [PERSON] не спростувала зазначені обставини у судовому засіданні належними та допустимими доказами. В свою чергу, грошові кошти за іншу частину спірної квартири, у відсотковому значенні 58,48% від загальної вартості квартири, суд визнає як спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] , іншого [PERSON] не доведено, доказів надання ним коштів родичами, або використання своїх особистих заощаджень в цій частині, суду не надано, а тому на частину квартиру, еквіваленту 58,48%, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, та презумпція рівності часток 58,48% / 2 = 29,24%). При цьому, суд вважає за необхідне акцентувати увагу на тому, що неодноразово роз`яснював відповідачу [PERSON] його право на звернення за правовою допомогою, зокрема в частині підготовки клопотань про витребування доказів, виклик свідків, роз`яснював що саме на сторонах лежить обов`язок доведення суду обставин, на які вони посилаються, однак він таким правом так і не скористався. З огляду на викладене, суд доходить висновку про необхідність поділу квартири [ADDRESS] , у таких частках: - за [PERSON] у розмірі 30/100 часток. - за [PERSON] у розмірі 70/100 часток. Такий порядок визначення часток, на думку суду, відповідає попереднім висновкам суду, за яким [PERSON] слід виділити частку еквівленту 29,24%, а [PERSON] частку еквівалентну 70,76% (41,52% особиста власність та 29,24% частина спільної сумісної власності). При визначенні такого порядку поділу майна подружжя, суд також враховує правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14.02.2024 року по справі № 752/18272/18, відповідно до яких при вирішенні спору про поділ майна суд може не погодитися із запропонованим варіантом поділу такого майна та провести його в інший спосіб, враховуючи обставини, що мають істотне значення. Таким чином, обрання судом при вирішенні спору варіанта поділу майна подружжя при наявності вимоги про його поділ, відмінного від того, про який рпосив позивач, не може бути розцінене як вихід судом за межзі позовних вимог, оскільки позовна вимогу - це поділ майна подружжя і вона є незмінною при будь-якому варіанті його поділу. Розгляд справ судами має здійснюватися з дотриманням принципів справедливості, добросовісності та розумності, що є загальними засадами цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України), а також основоположних засад (принципів) цивільного судочинства (частина третя статті 2 ЦПК України), Рішення суду повинне бути не просто формально законним і обґрунтованим, а й справедливим за своєю суттю. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи (постанова Верховного Суду від 17 листопада 2021 року в справі № 755/5684/18-ц). Таким чином, позовна заява [PERSON] підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову [PERSON] , з [PERSON] на її користь підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 3825,21 грн. (1074 грн. + 1074 грн. + 1677,21 грн), за задоволені вимоги немайного характеру, та частину задоволених вимог майнового характеру.

Outcome: partial