Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У лютому 2024 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 27 лютого 2020 року [PERSON] отримав від [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 12 000 доларів США, на підтвердження чого склав розписку. Згідно розписки позичальник зобов`язується повернути суму позики до 27 лютого 2021 року. Однак, у визначені строки борг [PERSON] не повернув, чим порушив умови договірних зобов`язань. Таким чином, заборгованість відповідача перед позивачем за вищевказаною розпискою складає 295\~788,00 грн. (за курсом НБУ на дату укладення договору позики, тобто станом на 27.02.2020). З огляду на викладене, позивач просить стягнути із відповідача суму боргу у розмірі 12 000 доларів США, що в еквіваленті станом на час укладення договору позики складає 295 788,00 грн. Також просив стягнути судовий збір у розмірі 2\~957,88 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 8\~000 грн. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 07 лютого 2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. У судове\~засідання позивач\~та його\~представник [PERSON] не з`явилися, до початку розгляду справи від представника позивача надійшла заява, в якій останній заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити та слухати справу за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Обставини справи, що встановлені судом Згідно наявного в матеріалах оригіналу розписки від 27 лютого 2020 року, [PERSON] отримав в борг від [PERSON] суму коштів в розмірі 12\~000 доларів США, та зобов`язався повернути їх до 27 лютого 2021 року. Розписка складена у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини У відповідності до ч. 1 ст. 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей. За правилами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У Постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16-ц зроблено наступний правовий висновок щодо розписки як договору позики: договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15 та постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі провадження № 61-20376св18. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, гак і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно- правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Судом встановлено, що [PERSON] надав 27 лютого 2020 року позивачу [PERSON] , у присутності свідків [PERSON] та [PERSON] , розписку про те, що він зобов`язується віддати останньому грошові кошти в розмірі 12 000 доларів США до 27 лютого 2021 року. Таким чином, суд, встановивши справжню правову природу розписки, приходить до висновку, що укладення 27 лютого 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору позики, відбулося. Доказів на підтвердження повернення [PERSON] боргу за розпискою, чи заперечень щодо факту укладення вказаної розписки, суду не надано і судом не встановлено. З тексту позовної заяви видно, що [PERSON] просить стягнути із [PERSON] суму коштів у розмірі 295\~788 грн., обрахованих станом на 27 лютого 2020 року в еквіваленті до позики, отриманої 20 лютого 2020 року у розмірі 12\~000 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення боргу ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і підтверджуються належними та допустимими доказами, у зв`язку з чим підлягають задоволенню у повному обсязі. Таким чином, із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню сума основного боргу за борговою розпискою від 27 лютого 2020 року у розмірі 295 788 грн. Щодо судових витрат. Із матеріалів справи вбачається, що при подачі даного позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2\~957,88 грн., що підтверджується квитанцією від 02.02.2024. У прохальній частині позовної заяви [PERSON] просив стягнути з відповідача судові витрати за правничу (правову) допомогу у розмірі 8 000 грн. Однак, жодних доказів на підтвердження заявлених вимог в частині витрат на правову допомогу, суду позивачем не надано. У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи те, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, стягненню із відповідача на користь позивача підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2\~957,88 грн. На підставі\~вищевикладеного,\~

Outcome: approved