Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

03 липня 2023 року до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3% річних та процентів від суми позики. В обґрунтування своїх позовних вимог посилаючись на те, що 15 травня 2023 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договорами позики задоволено частково, а саме стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 3000 дол. США за розпискою від 21 листопада 2019 року та 209 дол. США за розпискою від 10 грудня 2019 року. 16 червня 2023 року рішення набрало чинності. Враховуючи вищевикладене позивач вважає за необхідне скористатися своїм правом та стягнути з відповідача 3% річних від суми позики відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України та проценти від суми позики відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Просив суд: стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) три проценти річних у розмірі 173 доларів США та проценти від суми позики в розмірі 1317 доларів США, а всього - 1490 (одну тисячу чотириста дев`яносто) доларів США; стягнути з [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) на користь [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) витрати на професійну (правничу) допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень 00 коп. та судові витрати по справі покласти на відповідача. Протоколом автоматизованого розподілу від 03.07.2023 року цивільна справа розподілена судді Ісаєвій Д.А. 21.11.2023 року від представника відповідача надійшли письмові пояснення по справі. Звернув увагу суду, на те, що позивач просить стягнути 3 % річних за Договором позики (розпискою) на 3000 доларів США, яка становить - 173 доларів США. Виникає питання за саме якою розпискою на 3000 доларів США? І за яким саме Договором позики? А також виникає питання в якому договорі та розписці йде мова про проценти? Позивач не надав суду розписку від відповідача на 3000 доларів США. Вказав, що по справі №202/2125/22 позивач вже звертався до суду про стягнення 3 % річних по розписці від 21 листопада 2019 року на 3000 доларів США. Рішенням суду від 15.05.2023 року по справі №202/2125/22 дане питання вже розглядалось та була відмова суду про стягнення 3% річних по розписці від 21 листопада 2019 року на 3000 доларів США, з відповідача. Вважає, що Позивач зловживає своїми правами звертаючись повторно з тим предметом позову до суду. Щодо \~стягнення нарахованих\~процентів від\~суми позики\~в розмірі\~1317\~доларів США\~за період\~з 22\~березня 2020\~року по\~30\~червня 2023\~року на підставі\~ч.\~1\~ст.\~1048\~ЦК України\~вказав,\~що \~позикодавець має\~право на\~удержання від\~позичальника процентів\~від суми\~позики,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Водночас в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Щодо відшкодування витрат на правову допомогу вказав, на те, що позивачем не надано підтвердження того, що ним було витрачено 10000,00 грн. на правничу допомогу. Просив суд залишити позовні вимоги позивача без задоволення. 25.03.2024 року від представника позивача надійшли заперечення на письмові пояснення відповідача. В яких вказав, що твердження відповідача про те, що позивач зловживає своїми правами та повторно звертається до суду з однаковими позовними вимогами є необґрунтованими, оскільки саме з позовними вимогами про стягнення 3% річних (за період з 22 березня 2020 року по 23 лютого 2022 року включно) та процентів від суми позики позивач звертається до суду перший раз. Зазначив, що факт існування розписки на 3000,00 доларів США вже встановлено рішенням Індустріального районного суду м Дніпропетровська у справі №202/2125/22. Всі докази щодо витрат позивача на професійну правничу допомогу були надані суду до початку першого судового засідання у січні 2024 року через канцелярію Індустріального районного суду м. Дніпропетровська разом з клопотанням про витрати на професійну правничу допомогу. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Ісаєвої Д.А. від 11 липня 2023 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справа перебувала у провадженні судді [PERSON] . Розпорядженням керівника апарату Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 вересня 2024 року за №198 призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Кіблицької Д.А. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.09.2024 року справа розподілена судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 13 вересня 2024 року справа прийнята до провадження та призначена до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з наведених в позові підстав та просив суд позов задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги не визнав з підстав наведених в запереченнях на відзив та просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі в їх сукупності, матеріали справи № 202/2125/22, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2023 року по цивільній справі №202/2125/22 за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 3 000,00 дол. США за розпискою від 21 листопада 2019 року та 209,00 дол. США за розпискою від 10 грудня 2019 року. В іншій частині позову відмовлено. Рішення не оскаржувалося і набрало чинності. При розгляді справи №202/2125-/22 суд вважав доведеними вимоги позивача щодо стягнення з відповідача сум позик у розмірі 3 000,00 дол. США за розпискою від 21 листопада 2019 року та 209,00 дол. США за розпискою 10 грудня 2019 року. Щодо заявлених позовних вимог позивача трьох процентів річних у розмірі 5 697, 00 грн. (по розписці на 3 000 дол. США) та трьох процентів річних у розмірі 1 225, 00 грн. (по розписці на 580 дол. США), суд вважає відповідні вимоги необґрунтованими з огляду на нарахування трьох відсотків, в тому числі, і за період з 24 лютого 2022 року, що є порушенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану, а також того, що 3% річних, передбачені статтею 625 ЦК України, можуть бути визначені у дол. США та нараховуються виходячи з простроченої суми, вираженої у відповідній грошовій валюті (Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року № 464/3790/16-ц), тоді як позивач просить стягнути три відсотки річних у гривні. Рішення не оскаржувалося та набрало законної сили. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем заявлені вимоги про стягнення із відповідача нарахованих за\~договором позики\~від 21\~листопада 2019\~року в\~розмірі 3000,00\~доларів США,\~відповідно до\~статті 625\~ЦК України3% річних за період з 22 березня 2020 року по 30 червня 2023 року у розмірі 173 долара США та процентів від суми позики відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України в розмірі 1317 доларів США, а всього 1490 доларів США. Аналізуючи спірні правовідносини, суд доходить наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно частини другої статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Частиною першою статті 530\~ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі статтею 610 ЦК України\~порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (частина перша статті 611 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 263\~ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18) зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050\~ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові\~Великої Палати\~Верховного Суду\~від 04\~лютого 2020\~року у\~справі №\~912/1120/16\~(провадження\~№ 12-142гс19)\~вказано,\~що у\~межах кредитного\~договору позичальник\~отримує позичені\~кошти у\~своє тимчасове\~користування на\~умовах повернення,\~платності і\~строковості.\~У постановах\~Великої Палати\~Верховного Суду\~неодноразово вказувалося\~на те,\~що цивільне\~законодавство передбачає\~як випадки,\~коли боржник\~правомірно користується\~наданими йому\~коштами та\~має право\~не сплачувати\~кредитору свій\~борг протягом\~певного узгодженого\~часу,\~так і\~випадки,\~коли боржник\~повинен сплатити\~борг кредитору,\~однак не\~сплачує коштів,\~користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050\~ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України, є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема, за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048\~ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625\~цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048\~ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини друго \~статті 625\~ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У цій постанові (пункт 6.36) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, викладеного Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду в постанові від 13 грудня 2018 року в справі № 913/11/18, відповідного до якого у разі погодження сторонами іншої домовленості, яка, на відміну від загального правила щомісячної виплати процентів лише у межах погодженого сторонами строку кредитування, встановленого абзацом другим частини першої статті 1048 ЦК України, допускається нарахування банком процентів за користування кредитом по день повного погашення заборгованості. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16 (провадження № 12-16гс22) зазначено про те, що зі спливом строку кредитування чи пред`явленням кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту кредит позичальнику не надається, позичальник не може правомірно не повертати кошти, а тому кредитор вправі вимагати повернення кредиту разом із процентами, нарахованими відповідно до встановлених у договорі термінів погашення періодичних платежів на час спливу строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту у межах цього строку. Тобто позичальник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту, а тому й не повинен сплачувати за нього нові проценти відповідно до\~статті 1048 ЦК України. Надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до\~статті 1048\~ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця. Припис абзацу другого частини першої статті 1048\~ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за користування кредитом. Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за користування кредитом можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати. Отже, за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048\~ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625\~ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Наведені висновки щодо застосування норм права підлягають застосовуванню і до спірних правовідносин. Суд вважає, що після закінчення строку надання позики, визначеного розпискою від 21.11.2019 року, а саме після 21.03.2020 року, підстави для нарахування процентів за користування кредитом відсутні, а тому суд не вбачає законних підстав для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення процентів від суми позики в розмірі 1317 доларів США. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також з угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. В судовому\~засіданні безспірно\~встановлено,\~що при\~розгляді цивільної\~справи №202/2125/22\~ [PERSON] \~були заявлені\~позовні вимоги\~про стягнення\~з відповідача\~3\~%\~річних по\~розписці на\~3000,00\~доларів США\~за період\~з 12.03.2020\~року по\~12.05.2022\~року в\~сумі 5697,56\~грн.\~та рішенням\~суду відмовлено\~в задоволенні\~позовних вимог,\~оскільки позивач просив стягнути три відсотки річних у гривні, а не в валюті долар. Подаючи даний позов позивач змінив період за який просить суд стягнути 3% річних від простроченої суми 3000,00 дол. США в розмірі 173,00 доларів США, вказавши період з 22 березня 2020 року по 30 червня 2023 року Проте суд вважає відповідні вимоги необґрунтованими з огляду на нарахування трьох відсотків за період, який вже був предметом розгляду у справі №202/2125/22 за період з 21.03.2020 року по 12.05.2022 року, а нарахування трьох відсотків за період з 13 травня 2022 року по 30 червня 2023 року є порушенням пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, згідно якого позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу\~у період\~дії в\~Україні воєнного,\~надзвичайного стану. Відповідно до ст. ст.\~12,\~81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ч.ч.1, 2, 3 ст.12, ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та їх обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача не знайшли свого підтвердження та не підлягають задоволенню. Позивачем заявлено вимоги по стягнення з відповідача судових витрат по справі, а саме витрат по сплаті судового збору в розмірі 1073 грн. 60 коп., витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 10000 грн. 00 коп. Відповідно до ст. ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed