Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

У лютому 2024 року [PERSON] звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити її батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що після припинення сторонами шлюбних відносин, відповідач, не повідомивши дитину про причини, мету та напрямок, у 2019 році виїхала за межі України і перебуває за кордоном, проживає окремо та бачилась з дитиною останній раз в 2019 році та навіть не вітала її з днем народження. Спору стосовно місця проживання дитини між сторонами не було, відповідач не заперечувала, що дитина буде проживати з позивачем - її батьком. Так, дитина завжди проживає разом з батьком, який самостійно, без участі та підтримки з боку відповідача вирішує всі питання щодо виховання дитини. Дитина знаходиться на повному утриманні позивача, їй забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення і позивач самостійно фінансово забезпечує повністю всі потреби дитини. Також усі турботи по оплаті навчання, спілкування з вчителями та інші питання, що стосуються навчання, вирішуються виключно позивачем без участі відповідача. Позивач вказує, що починаючи з моменту розлучення (2014 рік) відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Відповідач не брала та не бере участі в духовному та психологічному становленні дитини, у розвитку її особистості, не цікавилась та не цікавиться її навчанням, успіхами, не відвідувала дитячого садка та школи, не приділяла жодної уваги та не робила спроб сприяти розвиткові культурних та духовних потреб дитини. Протягом всього цього часу відповідач жодним чином не цікавилась та не займалась фізичним розвитком дитини, її здоров`ям, не забезпечувала їй медичну допомогу та лікування під час хвороб. Як зазначає позивач, відповідач періодично спілкується з дитиною за допомогою месенджеру «Telegram», однак саме спілкування відповідача з дитиною носить суто формальний характер. Також позивач стверджує, що відповідач не була позбавлена інформації щодо місця перебування дитини, а зі сторони позивача не створювалися перешкоди у спілкуванні з дитиною та в участі у її вихованні, відповідач мала таку можливість, але свідомо не бажала виконувати відносно дитини батьківські обов`язки. Повна бездіяльність відповідача і нехтування своїми батьківськими обов`язками підтверджується відсутністю звернень до позивача або до суду з заявами про порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною, або з заявами про перешкоджання їй здійснювати свої батьківські права та обов`язки. Відповідач також не зверталася до відповідних органів щодо розшуку дитини. Отже, на думку позивача, відповідач системною поведінкою не цікавиться спільною дитиною, ухиляється та не бере участі в її вихованні, також весь цей час її не хвилює матеріальне забезпечення, фізичний та духовний розвиток дитини. Як наслідок, дитина не знає свою матір та не має з нею психологічного контакту. Така системна та усвідомлена поведінка відповідача, на переконання позивача, свідчить про те, що вона самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а відтак є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини [PERSON] . Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2024 року справу передано на розгляд судді Якусику О.В. 22 лютого 2024 року на запит суду у порядку частини шостої статті 187 ЦПК України надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 27 лютого 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/3228/24 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 27 березня 2024 року, залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону України громадянкою України [PERSON] за період з 01 січня 2019 року по дату надання відповіді. 19 березня 2024 року Державна прикордонна служба України надіслала інформацію на виконання вимог ухвали суду. 27 березня 2024 року підготовче засідання відкладено на 22 травня 2024 року. 07 травня 2024 року (шляхом формування у підсистемі «Електронний суд») та 10 травня 2024 року (засобами поштового зв`язку) представник відповідач - адвокат Костюк Л.Т. подала відзив на позовну заяву, в якому вона просила відмовити у задоволенні позову. Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на тому, що у позовній заяві позивач не повідомив дійсних обставин справи, які спонукали відповідача поїхати працювати за кордон, та вводить суд в оману щодо обставин взаємовідносин матері і дитини. Як вказує відповідач, її батьки та позивач чинили на неї психологічний і фізичний тиск, однак не зважаючи на це вона постійно підтримувала зв`язок із донькою, часто спілкувалася з нею по відеозв`язку і в меседжерах, надсилала їх подарунки, цікавилася її життям, навчанням. Так, відповідач зазначає, що після народження доньки, відносини сторін погіршилися, позивач міг по декілька днів не розмовляти з відповідачем з невідомих причин, ігнорував будь-які її прохання, фактично не поважав її як матір та жінку. Цією думкою відповідачка поділилася зі своїми батьками, які не підтримали її, а навпаки стали на сторону позивача, переїхали до них жити і спільно тиснули на неї, постійно принижували, провокували скандали, маніпулювали дитиною, погрожуючи з будь-якого приводу телефонувати у службу у справах дітей з метою відібрання у неї дитини, відбирали ключі від квартири, виганяли її на спільний коридор без одягу, в одних капцях та піжамі, постійно повторюючи, що вона не має ніякого права на квартиру і немає жодного права там жити, а допускали до квартири після дозволу позивача. Вказує також, що позивач при спілкуванні зі знайомими відповідачки принижував її, пліткував, обмовляв її. Неодноразово в присутності доньки застосовував фізичну силу до відповідачки, під час чергової сварки розбив її телефон, ображав. Відповідачу доглядати дитину ніхто не допомагав, вона завжди доглядала її самостійно, а батьки відповідачки неодноразово казали, що прикладуть максимум зусиль для позбавлення її батьківських прав, внаслідок чого відповідачка разом з дитиною змушена була ночувати у своїх знайомих. Як пояснює відповідачка, саме у зв`язку з неможливістю спільно проживати, оскільки з квартири її постійно виганяли, неможливістю терпіти всі знущання фізичного та психологічного характеру зі сторони позивача та батьків відповідачки, відсутності будь-яких коштів для проживання, вона виїхала за межі України. Не зважаючи на це, вона постійно спілкувалася з донькою, навіть у скріншотах з месенджера, які сам позивач долучив до позовної заяви, відповідач підписана у доньки як «мамочка». Відповідач наголошує, що надсилала подарунки для доньки, пропонувала доньці та позивачеві відкрити на ім`я дитини банківську карту для перерахування коштів, однак позивач відмовився відкривати рахунок для отримання коштів від матері. Зазначає, що спілкувалися вони в основному увечері, бо батько був проти їх спілкування. Окремо відповідач наголошує, що фактично підставою для позбавлення її батьківських прав є бажання позивача виїхати за кордон, оскільки в країні оголошений військовий стан і самостійно виїхати за кордон він не може, що підтверджується перепискою між відповідачем та донькою, з чого відповідач висновує, що метою позивача є не благополуччя та розвиток дитини, а навпаки, йому байдуже, що дитина потребує спілкування з мамою, що вона залюбки з нею спілкується, радіє всім її подарункам, фотографується в них та виставляє на свої сторінці, йому важливо лише його життя і його інтереси. Сумніви щодо справжніх намірів позивача при зверненні з вказаним позовом до суду відповідачка також обґрунтовує тим, що позов поданий позивачем саме тоді, коли в країні оголосили мобілізацію і є велика вірогідність того, що його можуть мобілізувати, натомість маючи на руках рішення про позбавлення батьківських прав він безперешкодно виїде з країни. Відповідачка стверджує, що навзаєм дуже любить свою доньку, постійно підтримує з дитиною зв`язок і сподівається вільно спілкуватися з дитиною, не турбуючись, що почує батько. Наголошує, що вона не ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а навпаки докладає всіх зусиль, зокрема працює на декількох роботах, працює важко, ніколи не зловживала спиртними напоями, не палить, завжди вела і веде здоровий спосіб життя. Окремо відповідач звертає увагу, що дружина позивача виїхала за кордон і перебуває у Лісабоні, що підтверджується скріншотами з її соцмереж, а тому позивач також хоче виїхати за кордон та приєднатися до неї, використовуючи дитину, шляхом позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідач звертає увагу на той факт, що під час обстрілів у Києві, коли позивач був у відрядженні, дитина постійно писала саме відповідачці, що їй страшно, що вона боїться, плакала. 22 травня 2024 року підготовче засідання відкладено на 03 липня 2024 року, задоволено клопотання позивача про виклик в судове засідання свідків: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 07 червня 2024 року позивач подав відповідь на відзив, в якому висловив незгоду з тими доводами, які викладені у відзиві, вважаючи, що відповідач свідомо «перекручує» факти та наводить неправдиву та непідтверджену інформацію. Так, як зазначає позивач, до літа-осені 2011 року у сторін були гарні сімейні відносини, проте з другої половини 2011 року у відповідача різко змінився характер, вона стала роздратованою та агресивною, перестала готувати їжу для сім`ї, а дитину годувала здебільшого кашами та продуктами, які не потребують тривалого приготування, багато часу проводила у мережі Інтернет та як виявилось згодом потрапила під дію руйнівних психологічних практик, які змінили її характер та особистість. Такий образ життя відповідача почав ставити загрозу безпеку дитини і тому було прийняте рішення, що батьки відповідача у кінці травня 2012 року тимчасово переїдуть жити до сторін. Вказує, що починаючи з моменту розлучення відповідач не займається вихованням дитини, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, вихованням дитини займався виключно позивач, а також певну допомогу у вихованні надавали батьки відповідача та матір позивача. З 2016 року у вихованні дитини йому допомагала цивільна дружина - [PERSON] , яка фактично замінила рідну матір для дитини в період часу з 2016 року по 2022 рік. Дитині були створені всі умови для виховання та вона жила в гармонії та піклуванні з боку позивача та [PERSON] . Позивач зазначає про невідповідність дійсності обставин щодо фізичного та психологічного знущання з боку позивача та батьків відповідача, які безпосередньо передували виїзду за кордон відповідача та нібито стали причиною такого виїзду, оскільки свій виїзд за кордон відповідач планувала заздалегідь. Позивач зауважує, що з моменту від`їзду у 2020 році до літа 2022 року жодного спілкування за допомогою месенджерів взагалі не було, а саме спілкування з дитиною носило суто формальний характер. Останні кілька місяців дитина та відповідач не спілкувались і відповідач жодним чином не намагалась налагодити стосунки з дитиною. Також не відповідають дійсності і доводи позивача про систематичність у переданні подарунків, жодних пропозицій надсилати грошові кошти не надходило ані дитині, ані позивачеві, ані батькам відповідача, ані хрещеним дитини. Жодних перешкод у спілкуванні з мамою позивач дитині ніколи не чинив і не чинить та жодних доказів на підтвердження наявності перешкод відповідач до суду не надала. Заперечує позивач і твердження щодо ініціювання цього позову з метою можливості виїхати за кордон, вважаючи цей аргумент відповідача виключно його суб`єктивним припущенням, який не підкріплений жодними належними та допустимими доказами. Надані відповідачем скріншоти спілкування дитини з відповідачем вважає неналежними доказами, оскільки неможливо встановити хто саме спілкувався в месенджері, дитина заперечує сам факт такої переписки; з лютого 2022 року дитина повністю перейшла на українську мову як в усному, так і у письмовому спілкуванні будь з ким, про що вона може засвідчити. Позивач наголошує, що про відсутність у відповідача інтересу до дитини та про ухилення від виконання свої батьківських обов`язків може свідчити і той факт, що при розлученні у 2014 році відповідач не заперечувала проти того, що дитина проживатиме після розлучення саме з батьком. Стверджує, що фактично, весь процес дорослішання дитини пройшов повз відповідача, яка роками не піклувалась про дитину, не цікавилась її фізичним розвитком, її здоров`ям, не забезпечувала її духовні та матеріальні потреби, натомість після відкриття провадження у справі заперечує проти позбавлення її батьківських прав. Також на переконання позивача відсутні передумови, які б свідчили, що поведінка відповідач може змінитися в кращий бік або є наміри щодо цього, а системна, усвідомлена, незмінна поведінка відповідача свідчить про ухилення від виховання відповідачем дитини і несерйозне ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. 19 червня 2024 року Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації подала висновок щодо розв`язання спору. 03 липня 2024 року підготовче засідання відкладено на 18 липня 2024 року. 18 липня 2024 року у підготовчому засіданні представником відповідача подано клопотання про призначення судової психологічної експертизи дитячо-батьківських відносин. 26 липня 2024 року від позивача надійшли заперечення проти призначення експертизи. 29 липня 2024 року суд протокольною ухвалою відмовив у задоволенні клопотання про призначення експертизи. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 29 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 01 жовтня 2024 року та 08 жовтня 2024 року, викликано як свідків у судове засідання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні 01 жовтня 2024 року були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 08 жовтня 2024 року у судовому засіданні оголошено перерву до 18 жовтня 2024 року. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд дійшов таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , народилась під час зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 18 березня 2014 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу сторони та дитина проживали за адресою: [ADDRESS] , проте позивач і відповідач не вели спільного господарства та не підтримували сімейні стосунки. З 2016 року по 2022 рік позивач разом з дитиною [PERSON] проживали в Оболонському районі міста Києва. Відповідно до характеристики школи І-ІІІ ступенів № 8 Оболонського району м. Києва [PERSON] навчається в навчальному закладі з другого класу. Виховує дитину батько [PERSON] , який приділяє належну увагу її вихованню, цікавиться навчанням і поведінкою дитини, відвідує класні збори та постійно підтримує зв`язок зі школою та класним керівником. Згідно з листом Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 3 Дарницького району м. Києва» (далі - Центр) [PERSON] , [INFO] , спостерігається в Центрі з 2019 року. На прийом до лікаря дитина звертається у супроводі батька, який вирішує всі питання щодо лікування та медичного обстеження дитини. Як свідчать наявні в матеріалах справи докази, дитина перебуває на утриманні [PERSON] , який несе всі витрати на забезпечення дитини одягом, харчуванням, медичною допомогою тощо. Цей факт відповідач не заперечує. Як стверджує позивач, [PERSON] разом з батьком [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач вказаний факт ставить під сумнів. Згідно з інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України за період з 01 січня 2019 року по 15 березня 2024 року, [PERSON] 04 березня 2020 року виїхала за межі України та поверталася на територію України лише у період з 30 серпня 2020 року по 18 жовтня 2020 року та з 28 червня 2021 року по 02 серпня 2021 року. Будучи допитана як свідок, [PERSON] , повідомила, що з вересня 2013 року була призначена вихователем середньої і старшої групи дитячого садка, який відвідувала [PERSON] , Частіше бачила батька дитини, який приводив і забирав дитину, і він найбільше був задіяний у організаційних питаннях - святах, батьківських зборах, змаганнях тощо, був поруч з дитиною у будь-який момент. Зазначила, що у неї збереглися фото того періоду, на яких зокрема можна побачити і дідуся. Свідок вказала, що всі питання, які треба було вирішити - це був тато, маму вона не бачила і не пам`ятає, що вона була на якихось подіях, на заходах був задіяний тато. Свідок [PERSON] показала, що [PERSON] знає від дня народження, є її хрещеною, тісно спілкувалася з її батьками, які є її шкільними друзями. Зазначила, що вони з чоловіком приходили в гості до [PERSON] з [PERSON] , все було нормально, проте в якійсь момент все змінилося у їх стосунках, [PERSON] стала агресивнішою по відношенню до всіх і почала віддалятися. Зокрема відмовлялася приїжджати у гості, від спільних поїздок на відпочинок, від подорожі у Карпати, у яку поїхали [PERSON] з [PERSON] , а [PERSON] надіслала смс, що вона їде лікуватися, хоча виявилося, що вона їздила у Туреччину і її не було до осені. У зв`язку з її відсутністю [PERSON] почав самостійно оформлювати дитину у садочок. У подальшому подружжя розлучилося і у судовому засіданні у справі про розлучення [PERSON] зазначила, про те що дитина проживатиме з батьком. Надалі батьки [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] з [PERSON] переїхали в іншу квартиру. Свідок з чоловіком заїжджали у гості, завжди бачили тільки [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] не бачила. В 2019-2020 році [PERSON] поїхала за кордон, куди саме - не знає. [PERSON] з [PERSON] переїхали проживати до [PERSON] , до них свідок також приїжджала, бачила її стосунки з дитиною, були також на дачі, усі гуртки, садок, школи - всім займався [PERSON] . На цей час свідок з відповідачем стосунки не підтримує, не спілкується, причина відсторонення відповідача їй не відома. Також свідок повідомила, що їй не відомо про негативне ставлення, образи і зради позивача до відповідача, розмови з відповідачем на цю тему свідок заперечила, також свідку не відома причина виїзду за кордон. У наданих показаннях свідок [PERSON] повідомила, що познайомилася з позивачем наприкінці 2014 року, знала, що в нього є донька. В 2016 році позивач разом з [PERSON] переїхали до неї, де вони проживали однією родиною. Зазначила, що вони всі разом подорожували по Україні, дбали про дитину, забезпечували дитині дозвілля і розваги. Зазначила, що у неї з дитиною були досить близькі стосунки. Декілька разів на місяць дитина була у дідуся і бабусі, всі знали, де проживає дитина. З [PERSON] вона прожила з 2016 по 2022 рік, завжди підстраховували один одного з дитиною, забезпечували їй побут. На початку війни вони разом виїхали до батьків свідка у Івано-Франківськ, де перебували до вересня 2022 року, після цього вони з [PERSON] розійшлись. Зазначила, що не пам`ятає, щоб дитина розповідала про маму, про спільно проведений з нею час. Зазначила, що на початку війни відповідач пропонувала забрати дитину за кордон, однак не було зрозуміло куди, за які кошти дитина буде там перебувати. Допитаний як свідок [PERSON] повідомив, що з 1995 був сусідом батьків відповідача за попередньою адресою проживання ( [ADDRESS] ), продовжують дружити сім`ями, часто буває у них в гостях. Зазначив, що здебільшого з дитиною час проводили батьки відповідача і позивач. Не знає про сімейні стосунки і яка була причина розлучення, але знає що [PERSON] залишилася з батьком. Після розлучення відносини [PERSON] з сім`єю змінилися, відповідач виїхала за кордон і майже не брала участь у вихованні дитини. Поки [PERSON] була маленькою, після шкоди та танцювального гуртка дитину забирали вони позивачем або сам позивач. Свідок часто бував в гостях у позивача, як правило дома були батьки відповідача та [PERSON] з [PERSON] , [PERSON] не бачив. Свідок також підтвердив зміну ставлення відповідача до оточуючих. Свідок [PERSON] - батько відповідача у своїх показаннях зазначив, що твердження відповідача про те, що вона займалася вихованням дитини є неправдивими, у вихованні дитини всі брали участь. Після знайомства з [PERSON] відповідач змінилася, більше часу проводила в телефоні, приходила додому пізно, зникала, на зауваження щодо своєї поведінки не реагувала. Вказав, що влаштуванням дитини в садок займався [PERSON] , у зв`язку з тим, що вони всі працювали, у догляді за дитиною допомагала мати позивача. В подальшому свідок з дружиною переїхали проживати до [PERSON] з [PERSON] , яка зазначала, що боїться залишатися з чоловіком, а надалі вони придбали квартиру на [ADDRESS] , куди всі разом переїхали. Пізніше відповідач виїхала за кордон, куди саме свідок не знає, написала листа про те, щоб її не шукали. Вихованням і утриманням дитини займався позивач, купував їй речі, техніку, піклувався про неї. Про пропозиції відповідача забрати дитину до себе за кордон, про обставини спілкування дитини з відповідачем після початку повномасштабного вторгнення свідок не знає. На скарги відповідача щодо зрад її чоловіка свідок порадив їм розлучити. Свідок також підтвердив, що відповідач з донькою спілкуються, але воно носить здебільшого формальний характер, участь у вихованні дитини не брала, речі не купувала і у житті дитини майже була відсутня. Свідок підтримав позов та просив позбавити відповідача батьківських прав щодо дитини. [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, під час допиту її як свідка повідомила, що вони з чоловіком допомагали позивачу з відповідачем після народження дитини, гуляли з дитиною. Спочатку приїжджали десь двічі на тиждень. З часом ставлення відповідача до оточуючих змінилося, вона посварилася із усіма своїми знайомими, свідок це пов`язує із знайомством з [PERSON] , відповідач почала часто зникати, затримувалася на прогулянках з дитиною, припинила спілкування з близькими, стала замкнутою, схудла. У травні 2012 року свідок з чоловіком на запрошення позивача і відповідача вирішили переїхати до них у квартиру по [ADDRESS] , оскільки у подружжя були напружені стосунки. Заначила, що оформленням дитини у садок займався позивач і його мати, відповідач була відсутня з липня по кінець вересня того року, дитиною відповідач не займалася, продукти не купувала, не готувала, дитиною займався [PERSON] з дідом. Свідок також згадала випадок, як відповідач зачинила дитину у ванній кімнаті. Вказала, що з 2012 року відповідач усунулася від виховання дитини, всі витрати по догляду ніс позивач, відповідач кошти на відпочинок дитини не давала, сама на відпочинок її не возила. У 2016 році позивач переїхав з донькою до [PERSON] , яка відповідально і лагідно ставилася до дитини. Також свідок повідомила, що на початку 2020 року відповідач попросила кошти для того щоб виїхати, куди саме свідок не знає, в подальшому з відповідачем вони спілкувалися за допомогою електронної пошти і рідко - телефонним зв`язком. Свідок підтвердила, що відповідач зверталася до неї з скаргами на те, що чоловік їй зраджує і вона не хоче з ним жити, з проханням допомоги у питанні розлучення з чоловіком та допомогти з дитиною, якщо вона піде працювати, на що свідок порадила свої питання вирішувати самій. Свідок заперечила їх сварки з відповідачкою, погрози викликати представника Служби у справах дітей та погрози відібрати дитину. Щодо спілкування відповідачки з дитиною свідок повідомила, що знає про їх спілкування, яке тривало недавнього часу - десь з півроку тому, за допомогою месенджерів. Орган опіки і піклування при проведенні обстеження житлово- побутових умов проживання дитини встановив, що для неї створені належні умови для проживання, відпочинку, навчання та розвитку. Акт обстеження Орган опіки і піклування до суду не надав. Згідно з висновком від 17 червня 2024 року № 101-5354 орган опіки та піклування Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Як визначено у абзаці четвертому частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою - четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з частиною другою статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав як винятковий захід є істотним правовим наслідком як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічні висновки викладено, зокрема, у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21. Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. У пунктах 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (MAMCHUR v. UKRAINE), заява № 10383/09, пункт 100, ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20 вказував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки недостатньо спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20, від 07 грудня 2022 року у справі № 562/2695/20, від 03 серпня 2022 року у справі № 306/7/20, від 11 січня 2023 року у справі № 461/7447/17, від 07 листопада 2023 року у справі № 601/928/22. Судова практика щодо застосування статті 164 СК України є усталеною. Відповідно до статті 81 ЦПК України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (відповідний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 358/689/22). Оцінюючи досліджені обставини справи та надані сторонами докази у їх сукупності, суд вважає, що у цій справі позивач не надав переконливих доказів свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, неналежного поводження з дитиною, її небажання брати участь у вихованні і утриманні доньки, а враховуючи неприязні стосунки відповідача з позивачем та з власними батьками, суд дійшов висновку, що не можна вважати, що ухилення від виконання батьківських обов`язків відбулось виключно за винної поведінки відповідачки через свідоме нехтування своїми обов`язками. Суд п враховує, що з народження та до 2016 року дитина проживала з матір`ю, яка здійснювала свої обов`язки щодо її виховання і піклування. Відповідачка не заперечує, що вона дійсно не бачилася з дитиною, однак продовжувала спілкуватися з нею за допомогою телефонного зв`язку та листування у месенджерах, передавала їй подарунки, речі, техніку, що може свідчити про налагодження між ними контакту та зацікавленість відповідачки в участі у житті дитини. Так само матеріали справи свідчать, що спілкування між відповідачкою та дитиною суттєво погіршилося після звернення позивача з позовом у цій справі та не виключено, що було обумовлено саме провадженням у цій справі та залученням дитини до процесуальних дій у ній. Отже, позивач не довів, що ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідачем було свідомим та виникло тільки з її винної поведінки, а суд під час розгляду справи не встановив злісного небажання відповідачки виконувати свої обов`язки по вихованню дитини, втрати інтересу до дитини. Крім цього, незважаючи на несприятливе на цей час ставлення доньки до відповідачки як матері, жодні матеріали справи та встановлені судом фактичні обставини не дають підстав для висновку, що між матір`ю та донькою втрачений сімейний зв`язок і відсутня можливість його відновлення та покращення. Враховуючи бажання відповідачки продовжувати спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, наявність неприязних стосунків між сторонами, які на думку суду могли вплинути на можливість і бажання відповідачки повноцінно виконувати свої батьківські обов`язки, відсутність у житті дитини особи, яка б могла хоч в якійсь мірі виконувати материнські функції у зв`язку із припиненням стосунків позивача і [PERSON] , з якою вони разом проживали, позбавлення дитини права знати свою матір та отримувати від неї піклування суперечитиме інтересам дитини. Суд враховує, що реалізація взаємного спілкування між матір`ю чи батьком і дитиною становить засадову складову сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позбавлення батьківських прав скасовує зв`язок одного з батьків з дитиною і позбавляє його всіх батьківських прав щодо неї, у тому числі права на контакт. Поділ сім`ї є дуже серйозним втручанням ( рішення ЄСПЛ від 18 червня 2019 року у справі «Хаддад проти Іспанії» (Haddad v. Spain), заява № 16572/17, пункт 54). У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06 , пункт 49, ЄСПЛ зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. У цій справі таких виняткових обставин суд не встановив. З наданих сторонами доказів судом не встановлено свідомого та умисного ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків стосовно виховання дитини, втрати інтересу до дитини і абсолютної її байдужості до дитини, фактів заподіяння шкоди дитині, або того, що вона становить загрозу для здоров`я та розвитку доньки. Відсутність міцного зв`язку між матір`ю і дитиною була спричинена власною бездіяльністю і пасивністю відповідача, з огляду на конфліктну і неприязну ситуацію між нею і позивачем. Згідно з висновком органу опіки і піклування, [PERSON] свідомо ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не намагається забезпечити достатній життєвий рівень дитині, не турбується про стан її здоров`я, а тому з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини орган опіки та піклування Дарницького району міста Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Як передбачено частиною шостою 6 статті 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер та є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом. З огляду на викладені вище обставини, суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування, так як поведінка відповідача і бажання повністю змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків свідчать про її небайдужість до долі своєї доньки і намагання налагодити стосунки між ним. У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75). Держава має позитивні зобов`язання сприяти возз`єднанню сім`ї (рішення ЄСПЛ від 10 вересня 2019 року у справі «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» (STRAND LOBBEN AND OTHERS v. NORWAY), № 37283/13, пункт 209). Суд зазначає, що орган опіки і піклування, враховуючи стадію процесу, на якій подавався до суду висновок, не у повній мірі оцінив обставини неучасті матері у вихованні дитини, та заходи, які відповідачка вчиняла для налагодження стосунків, а лише констатував факт неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайній спосіб обмеження права матері, не мотивувавши з достатньою переконливістю як застосування такого обмеження, так і відповідність його інтересам дитини. З огляду на викладене, суд вважає, що висновок органу опіки і піклування за встановлених обставин справи не відповідає інтересам дитини на повноцінну сім`ю та увагу від обох батьків, та інтересам матері, яка бажає змінити ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків та її небайдужість до долі доньки. Певна бездіяльність відповідачки як матері, що пов`язана з об`єктивними обставинами (перебування за кордоном) та перешкодами (наявністю неприязних стосунків з батьком дитини та з членами родини) з урахуванням наведеного вище не може вважатися достатньою підставою для висновку про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. Особисті конфліктні відносини між батьками чи наявність у житті матері/батька особи, яку вони вважають «кращим батьком/матір`ю» для дитини не можуть шкодити правам дитини на гармонійний розвиток та належне виховання і забезпечення її найкращих інтересів з боку біологічних батьків (такий висновок викладений у постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20.). Щодо думки дитини про позбавлення відповідачки батьківських прав, суд зазначає таке. Хоча прецедентна практика ЄСПЛ і Верховного Суду вимагає врахування поглядів дітей, ці погляди не обов`язково є незмінними, а заперечення дітей, яким необхідно приділяти належну увагу, не обов`язково є достатніми, щоб переважити інтереси батьків, особливо щодо регулярних контактів зі своїми дітьми (рішення ЄСПЛ від 14 березня 2017 року у справі «K.B. та інші проти Хорватії» (K.B. AND OTHERS v. CROATIA), заява № 36216/13, пункт 143). Зокрема, право дитини висловлювати свої власні погляди не варто тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без урахування будь-яких інших факторів і проведення експертизи для визначення їхніх інтересів (рішення ЄСПЛ від 09 травня 2006 року у справі «C. Проти Фінляндії» (C. v. Finland), заява № 18249/02, пункти 57-59). Такі інтереси зазвичай вимагають збереження зв`язків дитини з її сім`єю, за винятком випадків, коли це завдасть шкоди її здоров`ю та розвитку (рішення ЄСПЛ від 06 липня 2010 року у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), заява № 41615/07, пункт 136). Заслухавши думку дитини, суд вважає, що здебільшого дитина у своєму ставленні до матері орієнтується на батька, під час опитування неодноразово розповідала факти про матір, які їй відомі зі слів батька чи інших дорослих та матеріалів справи. Водночас, на дуку суду, у дитини відсутнє негативне ставлення до матері, а відсутність між ними глибокого емоційного зв`язку та більш довірливих стосунків, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. У постанові від 04 квітня 2024 року у справі № 553/449/20 Верховний Суд вказав, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. У цій справі суд також не встановив будь-якої реальної загрози від відповідачки як матері благополуччю її доньки, а сам лише факт образи або несприйняття певних висловлювань матері дитиною із лютого 2024 року, не може бути підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав. Проте це вказує на необхідність налагодження стосунків між відповідачкою та її донькою, можливість якої на думку суду не є втраченою. За таких обставин позбавлення батьківських прав матері, яка не відмовляється від виконання своїх батьківських обов`язків, бажає спілкуватись з дитиною, не втратила інтересу до дитини, до участі у її вихованні та має намір відновити з нею відносини не відповідатиме інтересам дитини. Оцінивши у сукупності надані сторонами докази, висновок органу опіки і піклування, врахувавши пояснення сторін, суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для задоволення позову та позбавлення відповідачки батьківських прав. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed