Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що 24 вересня 2010 року між позивачем та відповідачем був укладений шлюбу, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1550. Від вказаного шлюбу мають неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що сімейне життя у них з відповідачем не склалося, подружні відносини між ними припинені, вони не ведуть спільного господарства, проживають окремо. В них різні характери, між ними відсутнє взаєморозуміння і довіра, між ними постійно відбуваються конфлікти та недомовленості. Позивач зазначає, що збереження шлюбу неможливе. З урахуванням наведених вище обставин позивач звернулася до суду з даною позовною заявою та просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 29 квітня 2024 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників. Оскільки як вбачається зі змісту позовної заяви, адреса відповідача [PERSON] зазначена: [ADDRESS] , то 20 березня 2024 року судом було направлено запит щодо відомостей про зареєстроване місце проживання відповідача до Ананьївської міської ради Подільського району Одеської області, та 26 березня 2024 року до суду надійшов витяг з реєстру територіальної громади, виданий відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №844 від 22 березня 2024 року, згідно якого відповідач [PERSON] в період з 24 жовтня 2016 року по 13 лютого 2024 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . 26 квітня 2024 року судом було зроблено запити до Єдиного державного демографічного реєстру щодо персональних даних відповідача [PERSON] , та 26 квітня 2024 року судом було отримано відповідь з реєстру про те, що відповідач [PERSON] в період з 24 жовтня 2016 року по 13 лютого 2024 року був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , тобто, 13 лютого 2024 року відповідач [PERSON] знятий з реєстрації за вказаною вище адресою. Таким чином, судом не отримано відомостей про зареєстроване місце проживання [PERSON] .. У відповідності до ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. На виконання вимог ч.11 ст.128 ЦПК України виклик відповідача у справі здійснювався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України на 05 вересня 2024 року та на 15 жовтня 2024 року. Крім того за останнім відомим місцем реєстрації відповідача також направлялися повістки про виклик його до суду, однак конверти повернулися до суду з відмітками поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою». Водночас 01 травня 2024 року засобами поштового зв`язку через АТ «Укрпошта» до суду надійшла заява про розгляд справи без участі, про визнання позовних вимог, в якій зазначено, що вона подана [PERSON] .. При цьому з конверту, в якому вказана заява надійшла до суду, вбачається, що вона була надіслана з адреси зареєстрованого місця проживання позивача [ADDRESS] . Однак суд бере до уваги той факт, що до вказаної заяви не додано документи, які посвідчують особу, яка цю заяву подала, а також те, що суду не відоме зареєстроване місце проживання (перебування), а заява надійшла з адреси зареєстрованого місця проживання позивача, у зв`язку з чим суд критично ставиться до вказаної заяви та не може прийняти її як доказ висловленої відповідачем у справі позиції. Таким чином з матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався. Позивач в судове засідання також не з`явилась. При цьому, в матеріалах справи міститься заява представника позивача адвоката Єлісєєва Д.О., який діє на підставі ордеру серії АН №1367188 від 14 березня 2024 року, в якій він просить справу розглянути без участі позивача та її представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Не заперечують проти заочного розгляду справи (а.с.11). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин вбачається, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце судових засідань, при цьому у судові засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, водночас представник позивача в своїй заяві не заперечив проти заочного розгляду справи, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1, 2, 4 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відзив на позовну заяву не подав, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, з наступних підстав. Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 06 листопада 2010 року Дарницьким РУ ГУ УМВС України в місті Києві (а.с.5). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , який народився в с. Ананьїв Друга дільниця Ананьївського району Одеської області, що підтверджується копією паспорту № [NUMBER] , виданого 19 серпня 2017 року органом 5123 (а.с.6), витягом з реєстру територіальної громади, виданим відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №844 від 22 березня 2024 року (а.с.18), відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру №564567 від 26 квітня 2024 року (а.с.19). При розгляді справи встановлено, що між позивачем та відповідачем 24 вересня 2010 року укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що складено відповідний актовий запис №1550, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 24 вересня 2010 року Відділом реєстрації\~актів цивільного\~стану Дніпровського\~районного управління\~юстиції у\~м.\~Києві(а.с.7). Від вказаного\~шлюбу позивач\~та відповідач\~мають неповнолітніх\~дітей:\~ [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~наявною в\~матеріалах справи\~копією свідоцтва\~про народження\~серії [NUMBER] ,\~виданого 30\~квітня 2014\~року Відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Дарницького\~районного управління\~юстиції у\~м.\~Києві(а.с.8), [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~що підтверджується\~наявною в\~матеріалах справи\~копією свідоцтва\~про народження\~серії [NUMBER] ,\~виданого 13\~травня 2015\~року Відділом\~державної реєстрації\~актів цивільного\~стану Дарницького\~районного управління\~юстиції у\~м.\~Києві(а.с.9). Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що сімейні стосунки в позивача та відповідача не склалися, тож позивач прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що між нею та відповідачем повністю відсутнє взаєморозуміння в зв`язку з різними поглядами на життя та на сімейні стосунки. В зв`язку з повною несумісністю характерів сім`я розпалася. Шлюбні стосунки не підтримують та разом не проживають. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивач та відповідач не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між ними розірвати. Частиною 1 статті 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, враховує бажання позивача та вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ».

Outcome: approved