Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. про скасування рішень про державну реєстрацію права, визнання недійсним договору та визнання права власності на майно. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що після смерті його рідного брата [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Забігайло С.Ю., він успадкував 3/4 квартири [ADDRESS] , про що державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Клонцак С.П. йому було видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.04.2011. Успадкована позивачем квартира належала його брату [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. Інша 1/4 частина квартири [ADDRESS] на підставі того ж договору купівлі-продажу від 19.11.2007 належала [PERSON] - сину покійного [PERSON] та, відповідно, племіннику позивача. Після успадкування частини квартири позивачем у ній проживав його племінник [PERSON] , за винятком періоду, коли він згідно з вироком суду перебував у місцях позбавлення волі, і квартира залишилась лише на утриманні позивача. [INFO] племінник позивача [PERSON] помер. Після цього виявилось, що у квартирі проживають якісь невідомі особи, які відмовились впускати туди позивача, заявивши, що квартира продана. 12.03.2021 за заявою позивача розпочато кримінальне провадження №12021100070000508 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, досудове розслідування у якому здійснюється слідчим відділом Подільського УП ГУНП у м. Києві. В матеріалах кримінального провадження міститься інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, із якої вбачається, що 20.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 423 від 01.08.2019, виданого цим же нотаріусом, здійснено реєстрацію права власності на 1/4 частину вказаної квартири за [PERSON] . Також, 04.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. зареєстровано за [PERSON] право власності на 3/4 вказаної квартири (номер запису про право власності 33074703). Підставою реєстрації права власності зазначено свідоцтво про право на спадщину за законом, серія на номер: 2-168, видане 05.04.2019 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. Тоді ж, 04.09.2019 нотаріусом Змисловською Т.В. здійснено державну реєстрацію обтяження вказаної квартири на підставі договору іпотеки, серія та номер 1447, виданого 04.09.2019 цим же нотаріусом. Вказаний договір іпотеки укладений між іпотекодержателем [PERSON] та іпотекодавцем [PERSON] на забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики, серія та номер 1446 від 04.09.2019, посвідченим нотаріусом Змисловською Т.В. 17.10.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. на підставі зазначеного договору іпотеки здійснено державну реєстрацію права власності на усю квартиру (розмір частки 1/1) за [PERSON] (номер запису про право власності 33713353). Позивач зазначає, що вказані реєстраційні дії з державної реєстрації права власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] , а відтак - на усю квартиру за [PERSON] , а також договір іпотеки від 04.09.2019 не відповідають вимогам закону та порушують його законні права, оскільки реєстрація за [PERSON] права власності на 3/4 частини квартири була здійснена нотаріусом Змисловською Т.В. 04.09.2019, незважаючи на те, що, ці ж 3/4 частини квартири вже були зареєстровані за позивачем на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 23.04.2011. При цьому таке свідоцтво, у відповідності до вимог Порядку вчинення нотаріальних дій, було видане за місцем відкриття спадщини, а саме за адресою зазначеної квартири, у якій спадкодавець був зареєстрований. Крім того, як вбачається із наявної у матеріалах кримінального провадження копії вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, спадкоємцем зазначеного у ньому майна [PERSON] , який помер [INFO] , а саме 3/4 частин квартири [ADDRESS] , є його син [PERSON] (спадкова справа №648/08, зареєстрована в реєстрі за №2-168, спеціальний бланк ННО 976621). Разом із цим, у відповіді завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. від 20.03.2021 за вих. №1533/01-16, наданій на запит Подільського УП ГУНП у м. Києві, вказано, що «спадкова справа №648/08 дійсно заводилась в Одинадцятій київській державній нотаріальній конторі, однак у зв`язку з встановленням місця проживання спадкодавця за адресою Подільського району м. Києва така справа була передана у провадження Четвертої київської державної нотаріальної контори, після чого номер даної спадкової справи було змінено. Відповідно до матеріалів спадкової справи свідоцтво на спадщину видано у 2011 році нотаріусом Четвертої КДНК, а не нотаріусом Одинадцятої КДНК Ричок Р.М. Окрім того, за здійсненою нотаріусом Ричок Р.М. у лютому 2008 року нотаріальною дією за реєстровим номером 2-168 посвідчено довіреність. З огляду на викладене можна припустити, що наявні відомості в Державному реєстрі речових прав не відповідають дійсності». Крім того, у відповіді завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. №4877/01-16 від 05.07.2021 на адвокатський запит вказано, що позивач отримував свідоцтво про право на спадщину в Четвертій КДНК у 2011 році, нотаріусом Ричок Р.М. 05.04.2019 будь-які дії щодо видачі спадщини після смерті [PERSON] не здійснювалися. Отже, стверджує позивач, вищевказаним підтверджується, що свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за №2-168, видане 05.04.2019 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. (спадкова справа №648/08), оформлене на спеціальному бланку нотаріальних документів ННО 976621, насправді [PERSON] не видавалось та є підробленим. У зв`язку з викладеним та враховуючи, що спеціальні бланки нотаріальних документів містять багатоступеневий захист від підроблення, [PERSON] об`єктивно міг надати для державної реєстрації прав лише підроблену копію вказаного свідоцтва про право на спадщину за законом, а не його оригінал, як цього вимагає п. 7 Порядку вчинення нотаріальних дій. Однак приватний нотаріус Змисловська Т.В. під час розгляду заяви та перевірки документів, поданих [PERSON] для державної реєстрації прав, не лише залишила поза увагою це очевидне порушення вимог закону, але й, всупереч приписам п.п. 12, 66 Порядку державної реєстрації, не використала відомості з доступних інформаційних систем, зокрема, з Єдиного реєстру спеціальних бланків нотаріальних документів та Спадкового реєстру, якими було б підтверджено несправжність спеціального бланку, на якому виготовлене свідоцтво про право на спадщину за законом, а також спростовано наявність спадкової справи №456/2008, у межах якої позивачу на той час уже було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 23.04.2011 на належне спадкодавцю [PERSON] майно. Таким чином, внаслідок незаконної державної реєстрації нотаріусом Змисловською Т.В. було безпідставно підтверджено неіснуюче право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] за [PERSON] . Крім того, позивач посилається на те, що 04.09.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Змисловською Т.В., за умовами якого [PERSON] зобов`язався повернути [PERSON] до 04.10.2019 кошти у розмірі 380 000 грн, а також інші суми, передбачені цим договором. Тоді ж, 04.09.2019 на забезпечення основного зобов`язання, встановленого вищевказаним договором позики, між [PERSON] , як іпотекодержателем, та [PERSON] , як іпотекодавцем, укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Змисловською Т.В., зареєстрований в реєстрі за №1447, за умовами якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю квартиру [ADDRESS] (предмет іпотеки), яка належала іпотекодавцю: - 1/4 частина - на підставі дублікату договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. 04.08.2019, зареєстрованого в реєстрі за №423, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 20.08.2019 (номер запису про право власності 32926076); - 3/4 частини - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. 05.04.2019, зареєстрованого в реєстрі за №2-168, право власності зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.09.2019 (номер запису про право власності 33074703). Вказаним договором обумовлено, що, попри визначену у звіті про незалежну оцінку майна, виданому суб`єктом оціночної діяльності, ринкову вартість предмета іпотеки у сумі 758 900 грн, сторони дійшли згоди, що вартість предмета іпотеки є рівною сумі позики, зазначеної в договорі позики, тобто 380 000 грн. 17.10.2019 приватним нотаріусом Змисловською Т.В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49210518, та на підставі вказаного договору іпотеки від 04.09.2019 здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на усю квартиру (розмір частки 1/1) за [PERSON] (номер запису про право власності 33713353). Позивач стверджує, що вказаний договір іпотеки від 04.09.2019 та державна реєстрація права власності на квартиру за [PERSON] не відповідають вимогам закону, оскільки на час укладення договору іпотеки [PERSON] був власником не усієї квартири, а лише 1/4 її частини. Крім того, з огляду на те, що позивач, який на час укладення договору іпотеки був власником 3/4 частин квартири, відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» своєї нотаріально засвідченої згоди на відчуження квартири як співвласник квартири не надавав, [PERSON] не мав права передавати в іпотеку не лише 3/4 квартири, які йому не належали на праві власності, але й належну йому 1/4 частину квартири. Таким чином, вказана квартира взагалі не могла бути предметом іпотеки. Отже, зміст договору іпотеки від 04.09.2019 суперечить нормам Закону України «Про іпотеку» та не відповідає загальним вимогам, визначеним ч. 1 ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину, у зв`язку з чим наявні підстави для визнання такого договору недійсним. У зв`язку з наведеним є незаконним і прийняте 17.10.2019 приватним нотаріусом Змисловською Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49210518, на підставі якого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно здійснено запис №33713353 про державну реєстрацію права власності на усю квартиру (розмір частки 1/1) за [PERSON] . Крім того, зазначене рішення нотаріуса не відповідає вимогам Закону України «Про іпотеку», зокрема, статті 37, яка регламентує порядок задоволення іпотекодержателем забезпеченої іпотекою вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Так, згідно з умовами п.2.1.10 договору іпотеки від 04.09.2019 в разі, коли в момент настання терміну виконання іпотекодавцем будь-якого зобов`язання, що випливає з договору позики, вказане зобов`язання іпотекодавця виконано не буде, право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя, шляхом підписання додаткового договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Водночас, будь-яких даних про укладення між сторонами додаткового договору про задоволення вимог іпотекодержателя Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить. Наведене свідчить про відсутність передбаченої ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки, оскільки між сторонами договору іпотеки не укладався договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Також, як свідчать матеріали кримінального провадження, Державний реєстр речових прав на нерухоме майно не містить копій письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві, та документа, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі. Натомість, у Державному реєстрі є копія засвідченої приватним нотаріусом Змисловською Т.В. (зареєстровано в реєстрі за №1553) заяви [PERSON] від 16.10.2019, поданої цьому нотаріусу, про те, що він отримав від [PERSON] заяву-вимогу про сплату боргу згідно з договором позики від 04.09.2019, термін виконання якого настав 04.10.2019, та у зв`язку з неможливістю виконання своїх зобов`язань за вказаним договором не заперечує проти задоволення його вимог відповідно до умов договору іпотеки від 04.09.2019. При цьому, у заяві не вказано, коли саме він отримав зазначену заяву-вимогу. Проте, навіть за умови, що таку заяву-вимогу він отримав би у мінімально можливий строк - 05.10.2019 (тобто наступного дня після спливу визначеного договором строку виконання основного зобов`язання), то встановлений законом 30-денний строк для виконання порушеного зобов`язання, виключно по завершенню якого іпотекодержатель вправі звернути стягнення на предмет іпотеки, наступив би лише 04.11.2019. Отже, станом на 17.10.2019 у іпотекодержателя [PERSON] ще не виникло та не могло виникнути право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання і передачі йому права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». На підставі викладеного позивач, посилаючись на те, що внаслідок вищевказаних порушень закону, допущених при державній реєстрації права власності та при укладенні договору іпотеки, порушено його законні права як співвласника квартири, а також порушено його права як спадкоємця, він звернувся до суду за захистом своїх прав та просить: - визнати протиправним та скасувати прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 48517982 від 04.09.2019, на підставі якого здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису про право власності 33074703 від 04.09.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1899376780000); - визнати недійсним договір іпотеки від 04.09.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. 04.09.2019, зареєстрований в реєстрі за №1447; - визнати протиправним та скасувати прийняте приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49210518 від 17.10.2019, на підставі якого здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на 1/1 частку квартири [ADDRESS] за [PERSON] (номер запису про право власності 33713353 від 17.10.2019, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1890376780000); - витребувати на користь позивача 3/4 частини квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] ; - покласти судові витрати у справі на відповідачів. Одночасно із поданням позовної заяви позивачем було подано до суду заяву про забезпечення позову, у якій він просив накласти арешт на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.09.2021 головуючим у справі було визначено суддю [PERSON] . Ухвалою суду від 23.09.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 23.09.2021 у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою суду від 15.11.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Крім того, ухвалою суду від 15.11.2022 задоволено клопотання позивача та витребувано докази з Одинадцятої київської державної нотаріальної контори, ДП «Національні інформаційні системи» та Київського державного нотаріального архіву. Ухвалою суду від 14.12.2022 задоволено клопотання представника позивача про витребування з Бориспільського відділу ДРАЦС у Бориспільському районі Київської області ЦМУЮ (м. Київ) копії актового запису про смерть відповідача [PERSON] 31.01.2023 представником позивача подано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 02.02.2023 частково задоволено та накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 22.05.2023 задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів з Київського державного нотаріального архіву. Ухвалою суду від 14.09.2023 задоволено клопотання представника позивача про витребування у Першої київської державної нотаріальної контори інформації щодо спадкоємців [PERSON] . Ухвалою суду від 01.11.2023 залучено до участі у справі в якості співвідповідачів правонаступників померлого відповідача [PERSON] - [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.01.2024 головуючим у справі визначено суддю Ковбасюк О.О., оскільки на підставі наказу №1/02-02 від 11.01.2024 суддю Козелецького районного суду Чернігівської області [PERSON] відраховано зі штату Подільського районного суду м. Києва. Ухвалою суду від 25.01.2024 справу прийнято до провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 10.06.2024 представником позивача подано до суду заяву про розподіл судових витрат. У судовому засіданні 07.08.2024 представник позивача - адвокат Фольчик А.С. підтримав позовні вимоги у повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Донець Ю.Б. у судовому засіданні 07.08.2024 просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що позивачем обрано неефективний спосіб захисту. Зокрема, він зазначив, що із урахуванням усталеної судової практики Верховного Суду з розгляду аналогічних справ ефективним способом захисту прав позивача у даному випадку є витребування майна з чужого незаконного володіння шляхом пред`явлення віндикаційного позову. При цьому представник зазначив, що по суті відповідач [PERSON] визнає позовні вимоги в частині витребування майна, однак, з огляду на те, що вимоги позивача про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності є необґрунтованими, не підтверджені належними доказами, обраний позивачем спосіб захисту у цій частині є неефективним, а тому підстави для задоволення позову в цілому відсутні. Окремо представник звертає увагу на те, що доводи позивача щодо недійсності свідоцтва про право на спадщину ґрунтуються виключно на припущеннях, оскільки в ході судового розгляду позивач не наполягав на з`ясуванні наявності оригіналу свідоцтва про право на спадщину від 05.04.2019, а також не заявляв клопотання про проведення судової експертизи з метою перевірки справжності підпису нотаріуса Ричок Р.М. на такому свідоцтві, що в даному випадку було б належним засобом доказування. Крім того, посилання позивача на недійсність договору іпотеки є безпідставними з огляду на те, що сторони такого договору самі в ньому узгодили порядок та спосіб задоволення вимог іпотекодержателя, що відповідає нормам чинного законодавства. Перед початком судового засідання 16.10.2024 представник позивача - адвокат Фольчик А.С. та представник відповідача [PERSON] - адвокат Донець Ю.Б. подали заяви про розгляд справи без їх участі. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. За таких обставин, ураховуючи наявні в матеріалах справи заяви представників сторін по суті справи, а також подані ними заяви про розгляд справи без їхньої участі, суд ухвалив проводити розгляд справи за відсутності учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові матеріали справи, повно і всебічно дослідивши всі фактичні обставини справи та докази, які мають значення для розгляду справи, із урахуванням усних пояснень учасників справи, наданих в ході судового розгляду, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. За змістом статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК ). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Судом встановлені наступні фактичні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Матеріалами справи підтверджується, що 19.11.2007 між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] і [PERSON] , як покупцями, укладено договір купівлі-продажу квартири, за яким у власність покупців перейшли відповідні частки квартири [ADDRESS] , а саме: у власність [PERSON] - 3/4 (три четвертих) її частини; у власність [PERSON] - 1/4 (одна четверта) її частина. Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданим державним нотаріусом Четвертої київської державної нотаріальної контори Клонцак С.П. 23.04.2011, підтверджується, що після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , належні йому 3/4 частини квартири на підставі заповіту, посвідченого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Забігайло С.Ю. 06.10.2006, успадкував [PERSON] , який, як встановлено судом, є рідним братом померлого. Таким чином, співвласниками квартири [ADDRESS] стали [PERSON] (3/4 частини) - позивач у даній справі та його рідний племінник [PERSON] (1/3 частина). Фактично у вказаній квартирі проживав останній. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським міським відділом державної реєстрації смерті Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Після смерті [PERSON] позивачу стало відомо, що квартира [ADDRESS] , співвласником якої являється він, перейшла у власність [PERSON] . Вважаючи перехід права власності на вказану квартиру до [PERSON] незаконною, позивач звернувся із даним позовом до суду. Вирішуючи обґрунтованість доводів позивача, наведених в обґрунтування позову, судом встановлено наступне. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №248304334 від 16.03.2021, 20.08.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. на підставі дублікату договору купівлі-продажу, серія та номер: 423 від 01.08.2019, виданого цим же нотаріусом, внесено запис щодо реєстрації об`єкта нерухомого майна із відкриттям розділу. 22.08.2019 нотаріусом Мінюковою-Кручиною Т.П. внесено до Реєстру відомості за індексним номером 48355655 та зареєстровано виправлення розділу щодо вказаної квартири, а саме, об`єкт житлової нерухомості «1/4 квартири» змінено на «квартира». Із деталізованої інформації з Державного реєстру про право власності щодо спірної квартири вбачається, що 04.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. зареєстровано право власності на квартиру за [PERSON] (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48517982 від 04.09.2019), підстава для державної реєстрації: свідоцтво про право на спадщину за законом, серія та номер 2-168, видане 05.04.2019 державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. Тоді ж, 04.09.2019 нотаріусом Змисловською Т.В. зареєстровано зміни права власності, індексний номер рішення: 49210518. Крім того, 04.09.2019 нотаріусом Змисловською Т.В. здійснено державну реєстрацію обтяження вказаної квартири на підставі договору іпотеки, серія та номер 1447, виданого 04.09.2019 цим же нотаріусом (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 48522912 від 04.09.2019). При цьому, у Реєстрі містяться наступні відомості щодо запису про іпотеку: номер запису про іпотеку - 33079247; строк виконання основного зобов`язання - 04.10.2019; розмір основного зобов`язання - 380 000 грн; правочин, в якому встановлено основне зобов`язання - договір позики, серія та номер 1446, виданий 04.09.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В.; іпотекодержатель - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ); іпотекодавець - [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). 17.10.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В. на підставі зазначеного договору іпотеки здійснено державну реєстрацію права власності на усю квартиру (розмір частки 1/1) за [PERSON] (номер запису про право власності 33713353). В обґрунтування позову позивач посилається на те, що вказані реєстраційні дії з державної реєстрації права власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] , а відтак - на усю квартиру за [PERSON] , а також укладення договору іпотеки від 04.09.2019 були вчинені із порушенням вимог закону та внаслідок цього порушено його законні права як співвласника квартири (щодо належних йому 3/4 частин квартири), оскільки будь-які дії щодо відчуження квартири мали здійснюватися за його нотаріальною згодою, а також порушено його права як спадкоємця (щодо усієї квартири), оскільки він є єдиним спадкоємцем за законом щодо вказаної квартири. Із зазначених підстав позивач просить: визнати протиправними та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В. про реєстрацію права власності на 3/4 частини квартири [ADDRESS] за [PERSON] та реєстрацію права власності на усю спірну квартиру за [PERSON] ; визнати недійсним договір іпотеки від 04.09.2019, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; витребувати на його користь 3/4 частини квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] (на час вирішення спору - з володіння спадкоємців померлого [PERSON] - відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ). При цьому, як зазначив у судовому засіданні 07.08.2024 представник позивача - адвокат Фольчик А.С., вимоги щодо визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстрацію права власності, а також про визнання недійсним договору іпотеки позивачем пред`явлено до усіх відповідачів за позовом, тобто до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В., а вимоги щодо витребування майна з чужого незаконного володіння - до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Щодо вимог позивача, пред`явлених до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В., суд зазначає наступне. Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України). Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦПК України). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Велика Палата Верховного Суду у постановах від 30.01.2019 у справі №552/6381/17, від 13.03.2019 у справі №757/39920/15-ц, від 27.03.2019 у справі №520/17304/15-ц та інших звертала увагу на те, що визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідно до постанови Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 369/14294/17 спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно треба розглядати як спір, пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 14.05.2024 у справі №758/38/21 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі №823/2042/16. З огляду на наведене, суд вважає, що позовні вимоги про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень та реєстрацію права власності, а також про визнання недійсним договору іпотеки, заявлені до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В., не можуть бути звернені до приватного нотаріуса, якого позивач визначив співвідповідачем, оскільки спір про визнання протиправними та скасування рішень про державну реєстрацію речового права на нерухоме майно слід розглядати як спір, пов`язаний з порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Приватний нотаріус зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Отже, належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. У даному випадку на час пред`явлення позову таким відповідачем був [PERSON] , а на момент ухвалення судового рішення - його правонаступники [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Із урахуванням наведеного, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Змисловської Т.В., як таких, що заявлені до неналежного відповідача . Вирішуючи в цілому позовні вимоги позивача [PERSON] до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд керується наступним. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини другої статті 16 ЦК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша та друга статті 5 ЦПК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. Отже, обрання позивачем неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Визначаючи зміст статті 5 ЦПК України, необхідно виходити з того, що, у першу чергу, способи захисту, які застосовуються судом, мають відповідати правовій природі цивільних відносин, що існують між сторонами, й лише у другу чергу, серед зазначених способів захисту, що відповідають правовій природі таких відносин, суд вправі обрати той з них, що забезпечує ефективність такого захисту (постанова КЦС ВС від 12.06.2019, справа №490/10190/16-ц). Обраний позивачем спосіб захисту цивільних прав має бути не тільки ефективним, а й, у першу чергу, відповідати правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно з положеннями п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка немала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач),власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Позовні вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, витребування майна з чужого незаконного володіння, заявлені позивачем до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , ґрунтуються на твердженні незаконності проведеної реєстрації права власності на 3/4 квартири [ADDRESS] за [PERSON] , а відтак - незаконності реєстрації права власності на усю вказану квартиру за [PERSON] . Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 цього Кодексу визначено зміст права власності, який полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За положеннями статей 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 зазначено: задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника. Отже, із зазначеного слідує висновок, що заявлені позивачем вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності не є ефективним способом захисту. При вирішенні позовних вимог у цій частині суд також враховує висновки Великої Палати Верховного Суду, наведені у постанові від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц, у якій Велика Палата відступила від висновку, викладеного у постанові від 22.08.2018 у справі №925/1265/16-п. У вказаній постанові, зокрема, зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц, від 02.07.2019 у справі №48/340, від 22.10.2019 у справі №923/876/16. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №910/3009/18, від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 16.02.2021 у справі №910/2861/18. У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду знову нагадала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 85, 86, 115), від 19.05.2020 у справі №916/1608/18 (пункт 80), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункти 63, 74) та інших. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі №911/3681/17 (пункт 38), від 22.01.2020 у справі №910/1809/18 (пункт 34), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (пункт 74) та інших. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (пункт 100), від 30.06.2020 у справі №19/028-10/13 (пункт 10.29)). У зв`язку з наведеним Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку у своїй постанові від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (пункт 5.17), де зазначалося про можливість скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності як належного способу захисту права або інтересу. Як уже зазначалося судом, обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований також у багатьох постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, у постановах від 19.01.2021 у справі №916/1415/19, від 02.02.2021 у справі №925/642/19, від 22.06.2021 у справі №200/606/18. З огляду на наведене, суд вважає, що вимоги про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, визнання недійсним договору іпотеки, визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності, заявлені позивачем до відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , не відповідають належному способу захисту, у зв`язку з чим суд відмовляє у задоволенні таких вимог із зазначеної підстави. Що стосується позовних вимог про витребування у відповідачів 3/4 частин квартири [ADDRESS] , то суд не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Підставою позову у цій частині позивач зазначив, зокрема, те, що право власності на спірну квартиру було набуте [PERSON] неправомірно, оскільки прийняте приватним нотаріусом Змисловською Т.В. рішення від 17.10.2019 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 49210518, згідно з яким на підставі договору іпотеки від 04.09.2019 здійснено запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на квартиру за [PERSON] , не відповідає вимогам закону. Також позивач вказує на те, що договір іпотеки від 04.09.2019, укладений між [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем, підлягає визнанню недійсним, оскільки на час укладення такого договору [PERSON] не мав права розпоряджатися усією квартирою з огляду на те, що він був власником лише 1/4 її частини, тобто він незаконно передав в іпотеку 3/4 частини квартири, право власності на які у нього ніколи на законних підставах не виникало. Крім того, позивач, який на час укладення договору іпотеки був власником решти 3/4 квартири, своєї нотаріальної згоди, у відповідності до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку», на відчуження квартири надавав. Таким чином, квартира [ADDRESS] взагалі не могла бути предметом іпотеки. Отже, зміст договору іпотеки від 04.09.2019 суперечить нормам Закону України «Про іпотеку», тому не відповідає загальним вимогам, визначеним ч. 1 ст. 203 ЦК України, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Оцінюючи такі доводи позивача, суд керується наступним. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постанові від 10.05.2023 у справі №715/310/22, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/ припинення прав взагалі). В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного. Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює, встановлює, припиняє, зумовлює переходу чи набуття) цивільних прав та обов`язків. Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах. Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Як встановлено судом, 04.09.2019 між [PERSON] , як іпотекодавцем, та [PERSON] , як іпотекодержателем, було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., предметом іпотеки за яким є квартира [ADDRESS] . Вказаний договір укладений з метою забезпечення виконання основного зобов`язання за договором позики, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 04.09.2019. Як вбачається зі змісту договору іпотеки, у пункті його 1.7. сторони дійшли згоди, що вартість предмета іпотеки є рівною сумі позики, зазначеної в договорі позики, тобто 380 000 грн (п.1.1. договору іпотеки). Крім того, у договорі сторони чітко узгодили спосіб та порядок набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Із урахуванням наведеного, суд вважає безпідставними доводи позивача про відсутність передбаченої ст. 37 Закону України «Про іпотеку» правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. Крім того, як зазначив сам позивач, у Державному реєстрі наявна копія засвідченої приватним нотаріусом Змисловською Т.В. заяви [PERSON] від 16.10.2019, поданої цьому нотаріусу (зареєстрована в реєстрі за №1553), про те, що він отримав від [PERSON] заяву-вимогу про сплату боргу згідно з договором позики від 04.09.2019, термін виконання якого настав 04.10.2019, та у зв`язку з неможливістю виконання своїх зобов`язань за вказаним договором не заперечує проти задоволення його вимог відповідно до умов договору іпотеки від 04.09.2019. Таким чином, доводи позивача у цій частині судом оцінюються критично. Крім того, суд вважає, що решта доводів позивача щодо неправомірності реєстрації за іпотекодержателем [PERSON] права власності на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS] , не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки належних та допустимих доказів щодо таких обставин позивачем до суду не надано. Також, позивачем не доведено неправомірність дій нотаріуса як щодо посвідчення оспорюваного договору іпотеки, так і щодо реєстрації за [PERSON] права власності на предмет іпотеки. Зокрема, матеріали справи не містять відомостей про те, що дублікат договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мінюковою-Кручиною Т.П. 04.08.2019, та свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. 05.04.2019, які зазначені як правовстановлюючі документи щодо права власності іпотекодавця [PERSON] у договорі іпотеки, були визнані недійсними у встановленому законом порядку. Крім того, є недоведеними і твердження позивача про те, що свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. 05.04.2019 в межах спадкової справи №648/08, насправді [PERSON] не видавалось та є підробленим. Так, із відповіді завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. від 20.03.2021 за вих. №1533/01-16, наданої на запит Подільського УП ГУНП у м. Києві, встановлено, що «спадкова справа №648/08 дійсно заводилась в Одинадцятій київській державній нотаріальній конторі, однак у зв`язку з встановленням місця проживання спадкодавця за адресою Подільського району м. Києва така справа була передана у провадження Четвертої київської державної нотаріальної контори, після чого номер даної спадкової справи було змінено. Відповідно до матеріалів спадкової справи свідоцтво на спадщину видано у 2011 році нотаріусом Четвертої КДНК, а не нотаріусом Одинадцятої КДНК Ричок Р.М. Окрім того, за здійсненою нотаріусом Ричок Р.М. у лютому 2008 року нотаріальною дією за реєстровим номером 2-168 посвідчено довіреність. З огляду на викладене можна припустити, що наявні відомості в Державному реєстрі речових прав не відповідають дійсності». Крім того, у відповіді завідувача Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. №4877/01-16 від 05.07.2021 на адвокатський запит вказано, що позивач отримував свідоцтво про право на спадщину в Четвертій КДНК у 2011 році, нотаріусом Ричок Р.М. 05.04.2019 будь-які дії щодо видачі спадщини після смерті [PERSON] не здійснювалися. Разом із цим, на думку суду, вказані відповіді нотаріуса не можуть беззаперечно свідчити про факт підробки свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки на час розгляду справу відсутні будь-які процесуальні рішення, у тому числі вирок чи постанова суду, щодо встановлення факту підробки вказаного документа. Будь-яких інших обставин, які б свідчили про наявність наведених вище підстав для визнання оспорюваного договору іпотеки недійсним, судом не встановлено. Із урахуванням наведеного, а також з огляду на обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки, суд вважає, що позовні вимоги у цій частині є необґрунтованими та недоведеними, а тому такі вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи те, що в даному випадку позовні вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння є похідними від вимог про визнання недійсним договору іпотеки, суд, встановивши відсутність підстав для оспорюваного договору недійсним, відмовляє й у задоволенні вимог позивача про витребування на його користь 3/4 частин квартири [ADDRESS] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed