Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У лютому 2024 року адвокат Савицька Світлана Леонідівна в інтересах [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію вартості 1/2 частки квартири [ADDRESS] , власником якої вона є, у розмірі 2 159 616,11 грн, припинивши за нею право власності на вказану частку квартири з моменту отримання від [PERSON] повного розміру компенсації. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Литвин А.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2778, [PERSON] є співвласницею квартири за адресою: [ADDRESS] і їй належить 1/2 частка цієї квартири. Інша 1/2 частка вказаної квартири належить її колишньому чоловіку [PERSON] . Вказана квартира є однокімнатною, загальна площа квартири 47,2 кв.м, житлова площа 18,7 кв.м. і була одразу придбана сторонами в часткову власність для їх спільного проживання сім`єю Згодом, 10 серпня 2018 року сторони одружились та продовжували своє подружнє життя у вказаній квартирі. Як зазначає позивач, подружнє життя між сторонами не склалося, позивачка виїхала із спільної квартири, адже проживання в одній квартирі було неможливим через постійні сварки. З початком повномасштабного вторгнення рф в Україну позивачка евакуювалась до Молдови, де отримала тимчасовий прихисток, а у подальшому - право перебування у Молдові з правом працевлаштування до 07 грудня 2024 року. 14 листопада 2022 року Дарницьким районним судом міста Києва було ухвалено рішення, яким шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. Позивач стверджує, що увесь цей час квартирою одноособово користується відповідач, вона такого права позбавлена, спільне їх проживання в однокімнатній квартири є абсолютно неможливим, а проживаючи в чужій країні, позивачка має орендувати собі житло, що потребує додаткових витрат. Наразі позивачка не має куди повернутися в Україну, адже проживати в своїй квартирі в м. Києві вона не може, а відповідач уникає вирішення цього питання, ігноруючи ініціативи позивача щодо спільного продажу квартири або викупу частки позивачки відповідачем. На думку позивача відповідач обмежує правомочності позивачки як власника квартири, яка є неподільною і виділити в натурі 1/2 частину квартири для позивачки є неможливим, оскільки в однокімнатній квартирі житловою площею 18,7 кв. м не може бути відокремлена частина приміщення з окремим входом. Залишення квартири у спільній власності не позбавляє відповідача, який фактично користується річчю, можливості це робити надалі, натомість позивач залишається співвласником лише формально та фактично позбавляється можливості будь-якого користування, впливу на долю речі, та права розпорядитися річчю. Враховуючи викладене, позивачка звертається до суду за захистом свого порушеного права, а саме про стягнення з відповідача компенсації за 1/2 частку спірної квартири, що є у праві спільної часткової власності, виходячи із дійсної вартості даної квартири на момент звернення до суду, у зв`язку із неможливістю виділу її частки квартири в натурі. Вартість квартири позивач визначає у розмірі 4 319 232,22 грн та підтверджує Довідкою про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 лютого 2024 року, сформованою на сайті Фонду державного майна України. Отже, вартість компенсації 1/2 частини спірної квартири становить половину від загальної вартості квартири , а саме 2 159 616,11 грн. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 березня 2024 року позовну заяву було передано для розгляду судді Якусику О.В. 06 березня 2024 року на запит суду у порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України надійшла інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 11 березня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі № 753/4526/24 за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 23 квітня 2024 року. 23 квітня 2024 року підготовче засідання відкладено на 28 травня 2024 року. 28 травня 2024 року представник відповідач - адвокат Молявко О.М. подала відзив на позовну заяву, в якому провила відмовити у задоволенні позову. Заперечення відповідача проти позову ґрунтуються на тому, що (1) рішення про придбання квартири приймав відповідач особисто і він сплатив повну вартість квартири на момент її придбання, що підтверджується Довідкою № 2810/3 від 28 жовтня 2014 року та Інвестиційним договором № 0530/1-2/133 від 17 жовтня 2014 року, позивачка у придбанні квартири участі не брала; (2) відповідач не чинить позивачці жодних перешкод у користуванні квартирою, сплачував до шлюбу та сплачує тепер у повному обсязі усі кошти за користування квартирою та несе тягар утримання спільного майна самостійно, а позивачка має доступ до квартири, ключі від неї і її право власності не обмежується; (3) відповідач придбав та зареєстрував на ім`я позивача автомобіль марки Hyundai Accent, реєстраційний номер [NUMBER] , яким вона користується одноособово, і це майно позивач не враховує при поділі майна; (4) довідка про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 лютого 2024 року, якою позивач обґрунтовує вартість спірного майна, отримана шляхом, передбаченим Порядком ведення єдиної бази даних звітів про оцінку, затвердженим наказом ФДМУ № 568 від 17 травня 2018 року, і яка формується для цілей обчислення доходу з метою оподаткування, натомість у цій справі метою здійснення оцінки є стягнення компенсації вартості частки у спільній власності, яка має проводиться відповідно до вимог Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні»; (5) всупереч передбаченій процедурі проведення оцінки майна (п. 51 Національного стандарту № 1), що передбачає ознайомлення з конкретним майном, його огляд, при виготовленні Довідки огляд майна не проводився, мета оцінки по довідці не відповідає реальній меті здійснення оцінки і за цією Довідкою оцінювалася вартість повної частки, а не 1/2, яка є предметом спору; (5) відповідач звернувся до фахівця з продажу нерухомого майна (ріелтора) і отримав Довідку від 24 травня 2024 року, згідно з якою вартість 1/2 частини спірної квартири становить від 900 000,00 до 1 200 000,00 гривень. Підсумовуючи свої заперечення відповідач наголошує, що у зв`язку з тим, що сторони не можуть визначитися з ринковою вартістю майна, компенсацію 1/2 вартості якого просить позивачка; наявності іншого спільного майна подружжя, яке підлягає поділу між сторонами, що впливатиме на їхні розрахунки між собою; квартира є єдиним житлом відповідача і він не мав наміру а ні розлучатися, а ні перешкоджати позивачці у користуванні її майном; відсутністю доказів реальної ринкової вартості майна; тієї обставини, що частки сторін є рівними; у випадку задоволення позову та стягнення з відповідача бажаної позивачкою суми у виконавчому провадженні може не вистачити усієї суми від продажу майна для задоволення позову у зазначеному розмірі, вважає , що у позові слід відмовити. Також 28 травня 2024 року представник відповідача подала клопотання, у якому просила визнати недостовірним доказом копію посвідки позивачки республіки Молдови (п. 6 Додатків до позовної заяви), оскільки вона складена іноземною мовою, та недопустимим доказом Довідку про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 лютого 2024 року (п.10 Додатків до позовної заяви), оскільки підтвердженням ринкової вартості 1/2 частини квартири є звіт про оцінку нерухомого майна, проведений суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, а тому такий доказ не відповідає вимогам частини другої статті 78 ЦПК України. 28 травня 2024 року за клопотанням представника відповідача підготовче засідання відкладено на 17 червня 2024 року. 17 червня 2024 року представник позивача - адвокат Савицька С.Л. подала відповідь на відзив, у якій зазначила, що (1) право власності на частину спірної квартири підтверджено належним і достовірним доказом, а саме Договором купівлі-продажу квартири від 07 липня 2016 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Литвин А.С., зареєстрованим в реєстрі за № 2778, відповідно до якого сторонам належить по 1/2 частці квартири на праві спільної часткової власності; (2) позивачка не перебуває в Україні та не має можливості проживати в спірній квартирі, головною причиною чого є те, що сторони не є родичами, є особами різної статі, не перебувають у сімейних відносинах, а спірне майно є неподільним, не може бути розділено на дві окремі квартири, складається із однієї житлової кімнати; (3) неодноразові пропозиції позивачки щодо спільного продажу квартири відповідач ігнорував та не вживав жодних дій для вирішення цього питання, адже його все влаштовує: він користується квартирою одноособово, накопичує борги, від будь-якого спілкування з позивачкою відмовляється, чим грубо порушує її права; (4) оціночна вартість нерухомого майна відповідно до обраної позивачем процедури його оцінки визначається шляхом усереднення зіставних показників подібного майна в районі розташування, а тому індивідуальні особливості оцінюваного нерухомого майна не враховуються; у разі незгоди з результатами автоматичного визначення оціночної вартості об`єкта нерухомості, інша сторона має право звернутися до суб`єкта оціночної діяльності (оцінювача) з метою визначення ринкової вартості такого об`єкта з відповідним урахуванням всіх індивідуальних характеристик; позивачка не має доступу до квартири, а тому скористалась визначенням вартості майна за допомогою вказаного сервісу, що є абсолютно законним, натомість відповідач не надав будь-яких належних і достовірних доказів на спростування оцінки вартості квартири; (5) твердження відповідача про недопустимість е-Довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості позивач вважає безпідставним, адже формування е-Довідки передбачено нормами чинного законодавства та держава сприяє її формуванню і використанню; довідка отримана через кабінет користувача єдиної бази звітів про оцінку, а отже у встановленому законом порядку, тому підстави для визнання такої довідки недопустимим доказом відсутні; (6) щодо визнання недостовірною посвідки республіки Молдови про право перебування позивачки в країні, представник позивач зазначає, що в ній вказано латинськими літерами країну, яка видала документ - республіка Молдова, латинськими літерами, як і у паспорті позивачки для виїзду за кордон, зазначено її прізвище та ім`я, національність, та цифрами зазначена дата народження та строк перебування в країні; відомості посвідки узгоджуються з даними паспорта позивачки для виїзду за кордон, а тому твердження про недостовірність вказаного документа є безпідставними; (7) довідка, складена фахівцем з продажу нерухомого майна [PERSON] , в якій нібито вказана вартість спірної квартири, є сумнівною, оскільки [PERSON] є власником і керівником адвокатського об`єднання «Апостеріорі» як і адвокат Молявко О.М., яка представляє інтереси відповідача у цій справі. 17 червня 2024 року підготовче засідання відкладено на 10 липня 2024 року. 24 червня 2024 року представник відповідача - адвокат Константинов О.Г. подав заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що (1) належним документом, який підтверджує дійсну вартість квартири та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання відповідно до договору є звіт про оцінку майна, а отже довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 02 лютого 2024 року та від 13 червня 2024 року, що були надані позивачем у підтвердження дійсної вартості квартири, не є належними та допустимими доказами; (2) позивачка не надала докази на підтвердження неможливості користування спірною квартирою та наявності перешкод у користуванні квартирою, які чинить відповідач; (3) присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивачці з відповідача, який сплатити таку компенсацію неспроможний, та визнання за ним всупереч його волі права власності на спірну частку є використанням позивачем свого права власності на шкоду відповідачу і суперечить вимогам ст. 319 ЦК України та принципу пропорційності цивільного судочинства і порушення розумного балансу приватних інтересів. У підтвердження своєї позиції представник відповідача звертається до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14, у постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15; та у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20); (4) задоволення позову призведе до порушення статті 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки доказів того, що відповідач спроможний сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі не надано, а у випадку відсутності у нього коштів це може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і, відповідно, позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло. 10 липня 2024 року представник позивача подав до суду витяг зі Звіту про оцінку майна, згідно яким ринкова вартість однокімнатної квартири загальною площею 47,2 кв. м, житловою площею 18,7 кв.м за адресою: [ADDRESS] , становить 3 991 200,00 грн. 10 липня 2024 року підготовче засідання не відбулося у зв`язку з відсутністю енергопостачання будівлі суд у. Розгляд справи призначено на 29 липня 2024 року. 15 липня 2024 року представник позивача подав клопотання про долучення звіту про оцінку майна. 26 липня 2024 року представник відповідача подав заперечення проти долучення звіту з тих підстав, що вказаний доказ поданий із порушенням процесуальних строків, без клопотання про визнання поважними причин неподання доказів у встановлений строк і без встановлення судом додаткового строку для подання доказів. Суд протокольною ухвалою долучив оцінку майна до матеріалів справи. При цьому суд виходив з того, що завданням цивільного судочинства, визначеними статтею 2 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною п`ятою статті 12 ЦПК України на суд покладено обов`язок, зберігаючи об`єктивність і неупередженість , сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Так, завданнями підготовчого провадження згідно із статтею 189 ЦПК України є, зокрема визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів та вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті. У підготовчому засіданні суд може роз`яснювати учасникам справи, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути подані тим чи іншим учасником справи; з`ясовує, чи надали сторони докази, на які вони посилаються у позові і відзиві, а також докази, витребувані судом чи причини їх неподання; вирішує питання про витребування додаткових доказів та визначає строки їх подання, вирішує питання про забезпечення доказів, якщо ці питання не були вирішені раніше (пункти 5, 7 частини другої статті 197 ЦПК України). Отже, оскільки вказаний доказ поданий представником позивача у підготовчому провадженні після незгоди сторони відповідача із визначенням вартості спірного майна відповідно до наданої позивачем Довідки, відповідач не був позбавлений можливості (з огляду на тривалість перерви між судовими засіданнями) заперечити вказаний доказ як шляхом проведення рецензування звіту про оцінку, так і шляхом проведення власної оцінки вартості квартири, доступ до якої він має, однак вказані дії не вчинив та не заявляв про намір їх вчинити, власної оцінки майна протягом всього розгляду справи не надав, суд не вбачає порушення принципу змагальності внаслідок прийняття поданого позивачем Звіту, а відмова у прийнятті цього документу не відповідатиме загальним засадам цивільного судочинства та буде надмірно формальним застосуванням норм процесуального законодавства. Ухвалою суду від 29 липня 2024 року підготовче провадження у справі № 753/4526/24 закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 09 жовтня 2024 року У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав. Представник відповідача проти позову заперечував та просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, дійшов таких висновків. Як встановлено судом, [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 07 липня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Литвин А.Є., зареєстрованого в реєстрі за № 2778, є співвласницею однокімнатної квартири, загальною площею 47,2 кв.м, житловою площею 18,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , якій належить 1/2 частка цієї квартири. Інша 1/2 частка квартири належить відповідачу [PERSON] . Вказане підтверджується також відомостями в Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Матеріали справи свідчать, що 10 серпня 2018 року сторони уклали шлюб, зареєстрований Дарницьким районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві. 26 лютого 2022 року позивачка виїхала до Республіки Молдова, що підтверджується відмітками у її закордонному паспорті. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 14 листопада 2022 року у справі № 753/6114/22 шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. 08 грудня 2023 року адвокат Савицька Світлана Леонідівна в інтересах позивача надіслала відповідачеві лист, в якому запропонувала відповідачеві з метою вирішення питання щодо розпорядження частками у спірній квартирі: спільний продаж квартири за обумовленою співласниками вартістю та розподілом коштів відповідно до часток у праві власності на квартиру або викуп відповідачем 1/2 частини квартири, належної позивачу, та виплатою позивачу відповідної грошової компенсації за її частку у спільній квартирі. Відповідні на вказану пропозицію відповідач не надав. Згідно із Звітом про оцінку майна, виконаним ТОВ «Центр оцінки та консалтингу Нью Вей» ринкова вартість Квартири станом на 05 липня 2024 року становить 3 991 200 грн. Посилаючись на те, що спільне користування даною квартирою та проживання у ній сторін є неможливим з огляду на розірвання шлюбу між ними, виділ частки позивачки у розмірі 1/2 також є неможливим, оскільки в однокімнатній квартирі житловою площею 18,7 кв.м. не може бути відокремлена частина приміщення з окремим входом, натомість відповідач фактично вже тривалий час одноосібно без жодної компенсації користується спільною квартирою, чим порушує право власності позивача, вона звернулася до суду позовом у цій справі про стягнення на її користь компенсації вартості 1/2 частки цієї квартири з припиненням за нею право власності на вказану частку. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій цієї статті. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частин першої, другої стаття 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (стаття 356 ЦК України) Частиною третьою статті 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Як передбачено частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). Як встановлено пунктом 152 Порядку проведення технічної інвентаризації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 травня 2023 року № 488, квартири у житлових будинках квартирного типу можуть бути поділені, якщо їх окремі частини, що утворяться в результаті поділу, будуть складатися з ізольованої сукупності цілих житлових і допоміжних (кухня, санвузол тощо) приміщень, які матимуть окремий вихід на сходову клітку, коридор або вулицю та не матимуть сполучення з іншою частиною квартири. При цьому не допускається, щоб у разі поділу об`єкта нерухомого майна або виділу частки з об`єкта нерухомого майна частини одного приміщення належали до різних новоутворених об`єктів (пункт 156 Порядку). Таким чином після поділу майна, що є у спільній частковій власності (в порядку статтею 367 ЦК України), так і після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України (у разі, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам) право спільної часткової власності припиняється, кожному із співвласників має бути визначена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України. З урахуванням особливостей спірної квартири, обумовленими її розміщенням у багатоквартирному будинку, який має централізовані системи водопостачання, водовідведення, опалення, її розмірами та складом приміщень (одна житлова кімната, одна кухня, один санвузол), є неможливим облаштування двох окремих входів/виходів до спірної квартири із дотриманням наведених вище вимог Порядку проведення технічної інвентаризації. Суд зауважує, що спірна квартира має одну відокремлену житлову кімнату, кухню та санвузол, що також свідчить про неможливість спільного користування цією квартирою за її цільовим призначенням обома співвласниками як колишнім подружжям. Збереження можливості використання квартири за її цільовим призначенням є істотною обставиною для визначення цього об`єкта як подільної чи неподільної речі. З огляду на викладене суд також вважає, що вирішення спору між сторонами у інший спосіб, зокрема шляхом визначення порядку користування майном або шляхом усунення позивачеві перешкод у користуванні та володінні нерухомим майном за обставинами цієї справи є неможливим. У запереченнях проти позову відповідач наголошував, що позивач не довела того, чи спроможний відповідач сплатити позивачу грошову компенсацію вартості її частки і у випадку відсутності нього коштів це може призвести до позбавлення відповідача єдиного житла внаслідок примусового стягнення з нього коштів. Як зазначає відповідач, виплата компенсації позивачу може становити для нього надмірний тягар. У підтвердження своєї позиції відповідач звертається до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України у справі № 6-2925цс15 та Верховного Суду у справах 371/1369/15-ц і 66/29779/19. Водночас, суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 відступила від сформульованого, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 6-2925цс15 і Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц висновку про те, що для вирішення питання про застосування частини другої статті 364 ЦК України юридичне значення має те, чи сплачує співвласник-відповідач, який володіє та користується спільним майном, матеріальну компенсацію позивачеві за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України, чи спроможний співвласник-відповідач виплатити співвласникові-позивачеві грошову компенсацію вартості його частки, і чи не буде така виплата надмірним тягарем. Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила, що платоспроможність відповідача не має значення для вирішення спору, у якому про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ та отримання відповідної компенсації на свою користь просить позивач. У разі задоволення цього позову відповідач стає одноосібним власником речі. Тому його не можна вважати неплатоспроможним. Більше того, якщо для задоволення позову про стягнення коштів суд мав би враховувати платоспроможність відповідача на час розгляду справи, то стягнення у судовому порядку багатьох боргів було би неможливим саме з цієї причини. Факт відсутності у відповідача коштів для одномоментної виплати компенсації позивачеві сам по собі не може бути ознакою надмірності тягаря з такої виплати. Якщо у цього відповідача будуть відсутні кошти, зокрема регулярні доходи, для реального виконання рішення суду, за яким на користь позивача треба виплатити компенсацію, то під час виконавчого провадження виконавець може звернути стягнення на майно відповідача, у тому числі на присуджену йому річ (стаття 56 Закону України «Про виконавче провадження»). Виручені від реалізації кошти спрямовуються на задоволення вимог стягувача, сплату виконавчого збору, відшкодування витрат виконавчого провадження тощо. За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на змагальність судового процесу та передбачений процесуальним законом обов`язок сторони довести обставини, які входять до предмету доказування у справі і на які сторона посилається як на підставу своїх вимог, саме на позивача покладається обов`язок довести неможливість надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, неможливість виділу у натурі частки із спільного майна без втрати його цільового призначення та розмір компенсації. На відповідача, натомість, покладається обов`язок довести ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову, зокрема, його неспроможність виплатити компенсацію та надмірність для нього такого обов`язку. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Всупереч наведеному обов`язку відповідач не надав доказів на підтвердження обставин, на які він посилався як на підставу своїх заперечень проти позову та не довів належними засобами доказування його неспроможність виплатити таку компенсацію, зокрема, не надав відомості про розмір його доходів, відсутність у нього іншого рухомого і нерухомого майна тощо. Суд також враховує, що відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою до інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності проявляється у тому, що жодна особа не може отримувати переваги від своєї недобросовісної поведінки. При оцінці добросовісності поведінки відповідача та пропорційності втручання у його права суд виходить з того, що у випадку відмови у виплаті позивачеві компенсації вартості її частки у майні і за встановлених судом обставин неможливості спільного використання квартири співвласниками, позивач фактично буде позбавлена правомочностей щодо володіння, користування і розпорядження цим майном, а його право на частку у майні буде ефемерним. За відсутності можливості використовувати це майно, у позивача як співвласника залишаться обов`язок утримання цього майна та сплати відповідних платежів, пов`язаних із виконанням цього обов`язку. Відповідач же, натомість, повністю зберігає за собою вказаний об`єкт нерухомого майна фактично без обмежень у його використанні. При цьому навіть у випадку стягнення з нього суми компенсації позивачеві і реалізації такого рішення у примусовому порядку, він не буде позбавлений вартості у тій сумі, яка відповідає розміру його частки. Суд також враховує і вжиття позивачем заходів досудового врегулювання цього спору шляхом спрямування відповідачеві пропозицій щодо вирішення питання припинення спільної часткової власності на квартиру. Втім відповіді на такі пропозиції відповідач не надав, власних шляхів врегулювання спірної ситуації не запропонував. Отже, залишення квартири в спільній частковій власності призведе до обмеження і порушення прав позивача з огляду на неможливість спільного користування сторонами однокімнатною квартирою, яка, на думку суду, позивачем у цій справі доведена. Суд відхиляє заперечення відповідача щодо оцінки майна, стягнення компенсації частки у якому є предметом спор у цій справі, та зазначає, що відповідач всупереч встановленому обов`язку доказування не надав доказів визнання висновку про вартість майна в судовому порядку недійсним відповідно до статті 33 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», про його оскарження в установленому законом порядку відповідач також не заявляв, не надано доказів того, що вартість спірної квартири є іншою, ніж зазначено у висновку, а також не заявляв клопотань про призначення у справі судової експертизи з метою визначення ринкової вартості майна. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у сумі 1 995 600 гривень. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 990,16 грн. (1995600/2159616,11х15140).

Outcome: partial