Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

12.06.2024 року [PERSON] звернулась до Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, за спільні з Відповідачем кошти 26 березня 2019 року сторонами був придбаний транспортний засіб FORDKUGA. На даний час сторони сімейні відносини не підтримують, спільний побут та господарство не ведуть. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 08.01.2024 шлюб розірвано. Автомобіль знаходиться в користуванні відповідача і добровільно поділити його він не бажає. Оскільки автомобіль сторони придбали під час шлюбу за спільні кошти, він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, позивач просить поділити спільний транспортний засіб FORDKUGA 2012 року випуску, виділивши його відповідачу та залишивши в його розпорядженні, відповідно стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини вартості транспортного засобу в розмірі 173890,40 грн., окрім цього просить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1738,90 грн., 5147,60 грн. витрат на правову допомогу адвоката. Ухвалою суду від 27 червня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження на 22 серпня 2024 року о 09 год. 00 хв. з викликом сторін, яке було відкладено через неявку відповідача. Представник позивача адвокат Кадук В.В. у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, наполягає на задоволенні вказаних вимог, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач, [PERSON] про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду не з`явився, у запропонований судом строк відзиву на позовну заяву не надав. Заяв про відкладення розгляду справи та/або про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надходило, про причини неявки суду не повідомив. Враховуючи, що місце реєстрації та перебування відповідачане відомо, суд відповідно до ч.2 ст.128 ЦПК України надав оголошення через офіційний веб-сайт судової влади України. Відповідно до ч. 1\~ст. 280 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ч. 2\~ст.247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Наявних у справі матеріалів про права та обов`язки сторін, достатньо для її розгляду у відсутності відповідача. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1ст. 13\~ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, згідно свідоцтва про шлюб, що міститься в матеріалах справи, 28 вересня 2001 року між, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м.Кривого Рогу Дніпропетровської області, про що 28 вересня 2001 року зроблено відповідний актовий запис № 721. Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 08 січня 2024 року по справі №212/9962/23 шлюб між Позивачем та Відповідачем було розірвано. [PERSON] , є власником транспортного засобу FORDKUGA, рік випуску 2012, дата державної реєстрації 13.08.2021, об`єм (потужність) двигуна, см3 1997, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосоно зареєстрованих транспортних засобів від 21.02.2024 та договором купівлі продажу 01.08.2019 з перекладом. Вартість автомобілю FORDKUGA 2012 року випуску, за яку було придбано транспортний засіб, зазначена в договорі купівлі продажу, та становить 8000 Євро, що за офіційним курсом НБУ гривні до Євро станом на 11.06.2024 - 43,4726 грн. (момент пред`явлення позову у гривневому еквіваленті) складає 347\~780,80 грн. частка спірного автомобіля FORDKUGA 2012 року випуску відповідно становить 173\~890,40 грн.. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За змістом частин першої та сьомої\~статті 41 Конституції України, частин першої та п`ятої\~статті 319 ЦК України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і таке використання не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства. За правилом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1ст. 61\~СК України\~встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Устатті 68\~СК України\~закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Частиною 1 ст.69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу Частинами 1, 2\~ст. 70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року №11). Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно із ч.2 та ч.3 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові від 30 січня 2020 року у справі №686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі №523/9268/15-ц. Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Верховний Суд України 04 квітня 2011 року при розгляді справи № 3-18гс11 ухвалив постанову, в якій зробив такий правовий висновок: «Згідно з вимогами статті 392 цього ж Кодексу власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом вищезазначеної норми потреба в цьому заході захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними». Те ж саме розтлумачено і в пункті 37 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р. № 5. Тому, якщо титульним власником спільного майна є лише один співвласник (наприклад, лише на ім`я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст.392 Цивільного кодексу України та приведеної вище правової позиції Верховного Суду України зацікавлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб`єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні, оскільки з певних причин (наприклад, відсутності на це згоди титульного власника) договір про визначення часток в нотаріальному порядку не завжди може бути укладений. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у його постанові від 03 червня 2015 року, критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спір між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК(2947-14), ч.3 ст.368 ЦК (45-15), відповідно до частин 2,3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Позивачу достатньо підтвердити, що спірний об`єкт набутий під час шлюбу. І тоді вже тягар доказування покладається на відповідача, який повинен доводити, що цей об`єкт не є спільною сумісною власністю подружжя. Приклад застосування такого підходу викладено в Постановах Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 199/3645/17, від 27 червня 2018 року у справі № 757/45050/15 та від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17. Відповідно до висновків постанови Верховного Суду від 03.04.2020 року у справі № 286/1537/16-ц, набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок чи іншу нерухомість) лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію права спільної сумісної власності подружжя. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша,\~другастатті 71 СК України), або ж реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина другастатті 364\~Цивільного кодексу України). При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі №209/308/20 виснувала, що частини четверта та п`ята\~статті 71 СК України\~не передбачають обов`язкову згоду відповідача на присудження позивачеві грошової компенсації замість частки останнього у праві спільної сумісної власності на майно, а також не передбачають обов`язкове внесення відповідачем на депозитний рахунок суду грошової компенсації у спорах, у яких про припинення своєї частки у праві спільної сумісної власності й отримання компенсації на свою користь просить позивач. Якщо за позовом одного із подружжя (який відмовляється від його частки у праві спільної сумісної власності на неподільну річ на користь відповідача - іншого із подружжя - та просить стягнути відповідну грошову компенсацію за таку частку) суд визначить кожному з подружжя ідеальні частки у цьому майні, бо відповідач не погодився на присудження грошової компенсації позивачеві та не вніс відповідну суму на депозитний рахунок, таке судове рішення не буде ефективним для захисту прав та інтересів позивача як співвласника. Залишення неподільної речі у спільній власності не позбавить того із подружжя, хто фактично користується річчю, можливості це робити надалі. Але інший із подружжя, який формально залишається співвласником, усупереч частинам першій і\~сьомій статті 41 Конституції України за\~відсутності окремої домовленості фактично позбавляється можливості такого користування, впливу на долю речі, а також грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Отже, позивачка обрала спосіб захисту своїх прав шляхом стягнення на свою користь вартості належної їй частки у спільному майні - автомобіля, що узгоджується з положеннями частини другої\~статті 16 ЦК України. Встановлено, що сторони у період шлюбу придбали автомобіль марки FORDKUGA 2012 року випуску, номер шасі:\~ [NUMBER] ,\~номер документа:\~ [NUMBER] ,\~дата першої\~реєстрації:\~ 25.04.2012, з об`ємом двигуна 1997 см3, фактично автомобілем одноосібно користується відповідач [PERSON] .. Відтак, встановивши, що спірний автомобіль сторони придбали під час перебування у зареєстрованому шлюбі, автомобіль є неподільною річчю, суд дійшов висновку про те, що можливим способом поділу автомобіля FORDKUGA 2012 року випуску, є присудження [PERSON] грошової компенсації вартості 1/2 її частки, на що вона згодна і про що просить у позовній заяві. Автомобіль FORDKUGA 2012 року випуску був придбаний на підставі договору купівліпродажу 01.08.2019 в м.Вехтерсбах за 8000 євро,що за офіційним курсом НБУ гривні до Євро станом на 11.06.2024 - 43,4726 грн. (момент пред`явлення позову у гривневому еквіваленті) становить 347\~780,80 грн. Відповідачем [PERSON] вартість автомобіля не спростовано, як і не заявлено клопотання про проведення відповідної судової авто-товарознавчої експертизи. За наведених обставин суд визначає розмір грошової компенсації замість частки позивачки у праві спільної часткової власності на автомобіль у розмірі 173\~890,40 гривень, що складає частину від вартості автомобіля на час придбання, в гривневому еквіваленті. Відповідно до\~ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, серед інших, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1\~ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третястатті 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (частина четверта\~статті 137 ЦПК України). За положеннями пункту 4 статті\~1, частин третьої та п`ятої статті\~27 Закону України від 5 липня 2012 року №5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»\~(далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права.Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечитиКонституції України\~та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики. Пунктом 9 частини першоїстатті 1 Закону №5076-VIвстановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої\~статті 1 Закону № 5076-VI). Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року по справі № 755/9215/15-ц зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду). Данні висновки викладені також у постанові Великої Палати Верховного суду № 904/4507/18 по справі (№12-171гс19) від 12 травня 2020 року. Велика Палата Верховного Суду в постанові 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати опис робіт (наданих послуг) лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставістатті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див.mutatismutandisрішення ЄСПЛ у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» від 23січня 2014року (East/WestAllianceLimitedv.Ukraine, заява №19336/04, §268)). На підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу надано: - договір про надання правничої допомоги від 21 лютого 2024 року, укладеного між адвокатом Кадук В.В. та [PERSON] - акт приймання передачі правничої допомоги від 11червня 2024 року по справі №212/5940/24; - розрахункову квитанцію серія ББАШ №989086 від 11 червня 2024 року на суму у розмірі 5147,60 гривень. Відповідно до п.4.1 Договору про надання правничої допомоги від 21.02.2024, сторони домовилися, що розмір витрат на правничу допомогу становить 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено\~ЗУ «Про бюджет України»\~на поточний місяць календарного року, за годину роботи адвоката на час складання процесуальних документів (відзиву на позовну заяву, заперечення на відповідь на відзив, пояснення, заяв, клопотань, апеляційної скарги, касаційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, відзиву на касаційну скаргу, інших документів, тощо. Перелік наданої правничої допомоги, детальний її розрахунок із зазначенням витраченого часу перелічений в акті приймання-передачі правничої допомоги від 11червня 2024 року, підписані сторонами, що підтверджують її надання та отримання позивачем. Підтвердженням оплати наданих послуг слугує надані копії розрахункових квитанцій від 11 червня 2024 року на суму 5147,60 грн. Верховний Суд у постанові від 19.01.2023 по справі № 923/507/21 вказує на те, що достатнім є підтвердження кількості часу, витраченого фахівцем в галузі права, а не обґрунтування, що саме така кількість часу була необхідною та була витрачена на відповідні дії. З урахуванням фактичного обсягу наданих адвокатом Кадук В.В. юридичних послуг, співмірності суми витрат із складністю справи та відповідності суми понесених витрат критеріям реальності і розумності, а також відсутності клопотання відповідача щодо зменшення судових витрат з обґрунтуванням неспівмірності заявлених вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на професійну правничу допомогу у загальному розмірі 5147,60 гривень. Окрім того, стягненню на користь позивача підлягають судові витрати по оплаті судового збору у розмірі 1738,90 гривень.

Outcome: approved