Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

У травні 2024 року Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулось до суду з зазначеною заявою, посилаючись на те, що відповідно до розпорядження Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.10.2017 року № 473 «Про включення жилого приміщення до числа службових» квартира [ADDRESS] , включена до числа службових жилих приміщень Головного територіального управління юстиції у м. Києві Міністерства юстиції України. Власником службового житлового приміщення, а саме квартири за адресою [ADDRESS] , є держава в особі Міністерства юстиції України, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна. Головне територіальне управління юстиції у місті Києві наділене правом оперативного управління щодо квартири [ADDRESS] , згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 33020988 від 19.12.2016 року, про що до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено відповідний запис. Наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.04.2020 року № 1024/03 [PERSON] звільнений з посади державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Розпорядженням Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.10.2017 року № 473, на підставі клопотання Головного територіального управління юстиції у місті Києві від 18.05.2017 року № 10/8/6086, включено до числа службових жилих приміщень Головного територіального управління юстиції у місті Києві однокімнатну квартиру загальною площею 55,5 м2, житловою площею 28,5 м2, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка у подальшому надана в користування як службове житло працівнику Головного територіального управління юстиції у місті Києві, [PERSON] на сім`ю із чотирьох осіб: він, дружина [PERSON] , 1986 року народження, син [PERSON] , 2008 року народження, син [PERSON] , 2013 року народження. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09.10.2019 року № 870, ліквідовано територіальні органи Міністерства юстиції та утворено міжрегіональні територіальні органи Міністерства юстиції. Згідно вказаної постанови Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) є правонаступником Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головного територіального управління юстиції у Київській області та Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Крім того, абзацом другим п. 3 Постанови № 870 також визначено, що здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів згідно з пунктом 1 цієї постанови та утворенням міжрегіональних територіальних органів згідно з пунктом 2 цієї постанови, покладається на Міністерство юстиції. Так, згідно з пп. 5 п. 5 наказу Міністерства юстиції України від 16.10.2019 року № 3173/5 «Про утворення міжрегіональних територіальних органів Міністерства юстиції України» доручено головам ліквідаційних комісій головних територіальних управлінь юстиції забезпечити збереження та передачу в установленому порядку майна, матеріальних цінностей, діловодних справ відповідних головних територіальних управлінь юстиції. Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано як юридичну особу 29.10.2019 року. В подальшому, наказом Міністерства юстиції України від 28.12.2019 року № 4364/5 на підставі пропозиції Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 27.12.2019 року № 531/10-19 погоджено забезпечення ним повноважень та виконання функцій, визначених Положенням про міжрегіональні управління Міністерства юстиції України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року № 1707/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 року за № 759/19497, та іншими нормативно-правовими актами, з 28.12.2019 року. У зв`язку з цим Головне територіальне управління юстиції у місті Києві припинило з 28.12.2019 року здійснення повноважень та виконання функцій з реалізації державної політики у відповідних сферах. Під час здійснення заходів, пов`язаних з ліквідацією територіальних органів юстиції, Міністерством юстиції України були передбачені також окремі заходи, спрямовані на збереження майна державної власності та належної передачі такого майна від ліквідованих органів юстиції до новоутворених. Відповідно до Порядку надання службових жилих приміщень в Центральному міжрегіональному управлінні Міністерства юстиції (м. Київ), затвердженого заказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 14.12.2020 року № 1485/6 працівник, що припинив трудові відносини з Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ), підлягає виселенню зі службового жилого приміщення, крім випадків, передбачених чинним законодавством. Враховуючи зазначене, житлово-побутовою комісією Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) прийнято рішення направити [PERSON] листи щодо звільнення займаного службового житла. На час звернення з позовом службове житло [PERSON] не звільнено. Вжиті заходи досудового врегулювання спору виявились безрезультатними. Тому, просило суд визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування службовим жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] із службового жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, та встановити порядок виконання ухваленого рішення шляхом надання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . місячного строку для звільнення, передачі Центральному міжрегіональному управлінню Міністерства юстиції (м. Київ) зазначеного службового жилого приміщення та зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючу суддю Горбенко Н.О. Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі з розглядом за правилами загального позовного провадження та призначенням підготовчого засідання (а.с. 95). Адвокатом відповідача [PERSON] - Буяновим І.В. подано письмові пояснення щодо позову, в яких останній проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що його клієнт є інвалідом ІІІ групи, має загальний стаж роботи у органах юстиції 8 років і 8 місяців, іншого житла не має (а.с. 143-148). Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 25 вересня 2024 року підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду (а.с. 190). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі з викладених обставин. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні заперечували щодо позовних вимог та просили відмовити за необґрунтованістю. Третя особа в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Зважаючи на викладене, суд визнав за можливе провести судове засідання за відсутності учасників справи, що не з`явились. Заслухавши сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 16.12.2016 року, укладеного між ТОВ «СІБІЄС-БИЛДИНГ» та Головним територіальним управлінням юстиції у місті Києві, останнє набуло у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 55,5 м2, житловою площею 28,5 м2 (а.с. 18-25). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 257015988 від 18.05.2021 року власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 55,5 м2, житловою площею 28,5 м2, є Держава в особі Міністерства юстиції України (код ЄДРПОУ 00015622) (а.с. 17-18). Наказом Головного територіального управління юстиції у місті Києві Міністерства юстиції України від 11.12.2017 року № 870/6 «Про забезпечення службовим житлом працівників Головного територіального управління юстиції у місті Києві» [PERSON] , головному державному виконавцю Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у місті Києві на сім`ю з чотирьох осіб (він, дружина - [PERSON] , 1986 року народження, син - [PERSON] , 2008 року народження, син - [PERSON] , 2013 року народження) надано службове житло - двокімнатну квартиру загальною площею 55,5 м2, жилою площею 28,5 м2, розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-16). Наказом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 06.04.2020 року № 1024/03 звільнено [PERSON] , заступника начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), з займаної посади за власним бажанням, відповідно до ч. 1 ст. 86 Закону України «Про державну службу», з 06.04.2020 року (а.с. 7). 07.10.2022 року позивачем направлявся [PERSON] лист № 18056/8.1-22 про звільнення займаного приміщення до 01.03.2022 року з метою його подальшого використання за цільовим призначенням (а.с. 8-9). Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. За частиною першою статті 118 ЖК Української РСР службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього ч. 1 ст. 118 Житлового Кодексу України. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником. Як передбачено ч. 2 ст. 121 ЖК України службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншого громадського об`єднання. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 122 ЖК Української РСР, на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України. Правомірність вселення відповідача у спірне приміщення сторонами у справі не заперечується. Згідно з пунктом 44 Переліку категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення, затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 року № 37 «Про службові жилі приміщення» (далі - Перелік), службове жиле приміщення може бути надано, зокрема, працівникам органів та установ Міністерства юстиції до одержання ними постійного жилого приміщення. Згідно п. 9. Переліку для одержання службового жилого приміщення відповідний працівник подає заяву адміністрації підприємства, установи, організації. До заяви додається довідка з місця проживання про склад сім`ї і прописку. Члени сім`ї заявника, які бажають оселитися в службове жиле приміщення, дають письмову згоду на проживання в зазначеному приміщенні. Відповідно до п. 14 Переліку службове жиле приміщення надається працівникові на всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним (а також на дружину (чоловіка) і неповнолітніх дітей, які проживають окремо від заявника в даному або в іншому населеному пункті), вказаних у пункті 9 цього Положення. Згідно п. п. 15, 16 Переліку службове жиле приміщення надається робітникам, службовцям і колгоспникам на час виконання ними обов`язків, які потребують проживання в такому приміщенні. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів, на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. У рішенні зазначається, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім`ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса. Конституція України в частині третій статті 47 проголошує, зокрема, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з частиною першою статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (ст. 124 ЖК України). Відповідно до ст. 125 ЖК Української РСР, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено: осіб з інвалідністю внаслідок війни та інших осіб з інвалідністю з числа військовослужбовців, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби, або внаслідок захворювання, зв`язаного з перебуванням на фронті; учасників Другої світової війни, які перебували у складі діючої армії; сім`ї військовослужбовців і партизанів, які загинули або пропали безвісти при захисті чи при виконанні інших обов`язків військової служби; сім`ї військовослужбовців; осіб з інвалідністю з числа осіб рядового і начальницького складу органів Міністерства внутрішніх справ, які стали особами з інвалідністю внаслідок поранення, контузії або каліцтва, що їх вони дістали при виконанні службових обов`язків; осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років; осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення; осіб, звільнених у зв`язку з ліквідацією підприємства, установи, організації або за скороченням чисельності чи штату працівників; пенсіонерів по старості, персональних пенсіонерів; членів сім`ї померлого працівника, якому було надано службове жиле приміщення; осіб з інвалідністю внаслідок нещасного випадку на виробництві або професійного захворювання I і II груп, осіб з інвалідністю I і II груп з числа військовослужбовців і прирівняних до них осіб та осіб рядового і начальницького складу Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України; одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Вказаних обставин в ході розгляду справи не встановлено, відповідачем останніх в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не надано. З долучених стороною відповідача документів до письмових пояснень також не встановлено наявності обставин, визначених ст. 125 ЖК Української РСР. Крім того, особливість права користування службовим житлом полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК УРСР. Службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Відтак, виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції. Верховний Суд України у постанові від 05.07.2017 року у справі № 6-798цс17, зазначив, що аналізуючи статті 124, 125 ЖК Української РСР, потрібно зробити висновок, що зазначені норми права підлягають застосуванню до житлових правовідносин, одним із суб`єктів яких є особа, яка перебувала з підприємством, установою чи організацією у трудових відносинах. Тож закріплені в статтях 125 та 124 ЖК Української РСР гарантії не можуть бути застосовані при вирішенні спору про виселення зі службового приміщення громадян, які не перебували чи не перебувають з організацією у трудових відносинах. Право користування службовим приміщенням члена сім`ї (або колишнього члена сім`ї) є похідним від права особи, якій у встановленому законом порядку виданий спеціальний ордер для проживання на період її роботи. Відповідно до статті 64 ЖК Української РСР члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зробила висновок, що навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування зазначених правовідносин. Власник нерухомого майна не втрачає права володіння ним навіть тоді, коли таке майно протиправно використовує інша особа. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування службовим житлом, особа, якій воно було надане, володіє ним незаконно, і власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні та розпорядженні таким майном шляхом виселення. Виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Отже, за загальним правилом, особи втрачають право користування службовим жилим приміщенням та підлягають виселенню із нього без надання іншого житла після того, як припинили існувати підстави для вселення та проживання у службовому жилому приміщенні, зокрема, у разі припинення трудових відносин з підприємством, установою, організацією, переміщення військовослужбовців по службі, пов`язаного з переїздом в іншу місцевість, колишні члени сім`ї військовослужбовця, які проживають при ньому після розірвання шлюбу тощо. Виключно у випадках, передбачених законодавством, такі особи можуть надалі проживати у такому приміщенні. Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» («Zehentnerv.Austria»), заява № 20082/02, §56). Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна потреба у застосуванні такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ від 9 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» («Stankova v. Slovakia»), заява № 7205/02, § 60-63). Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справі «Беєлер проти Італії» («Beyeler v. Italy»), заява № 33202/96, § 110). Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції (див., mutatis mutandis, рішення ЄСПЛ у справах «Дакус проти України» («Dakus v. Ukraine») від 14 грудня 2017 року, заява №19957/07; «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyyv.Ukraine») від 2 березня 2011 року, заява № 30856/03; «Садов`як проти України» («Sadovyak v. Ukraine») від 17 травня 2018 року, заява №17365/14. У даній справі судом встановлено, що відповідач [PERSON] припинив трудові відносини із позивачем, отже, він та члени його сім`ї підлягають виселенню зі службового житла, що переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Виселення відповідача та членів його сім`ї зі службового житла після припинення трудових відносин із позивачем не порушує статтю 8 Конвенції та їх виселення не призведе до порушення балансу інтересів, порушення статті 8 Конвенції. Крім того, у суду відсутні підстави вважати наявними достатні та тривалі зв`язки відповідачів із службовим житлом як власним. Такі обставини не встановлені судом. Наданий Службою у справах дітей та сім`ї Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації № 107-5089 від 12.07.2024 року вказаних висновків суду не спростовує (а.с. 126-127). Крім того, суд керується тим, що ч. ч. 4-6 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Аналіз наведеної норми права свідчить про те, що висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору є дорадчим документом та не тягне за собою виникнення будь-яких прав чи обов`язків для суб`єктів відповідних правовідносин і не має обов`язкового характеру. Подібний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду від 16.02.2022 року справа № 742/710/19. Визначаючи пропорційність втручання суду у мирне володіння майном, суд враховує, що у відповідачів не було правомірних очікувань, що їх право користування спірним житлом зберігатиметься після припинення існування тих правових підстав, що існували на момент надання та вселення у це службове житло. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Також, судом встановлено, що квартира, яка є службовим жилим приміщенням та перебуває на балансі позивача, на час вирішення спору займається відповідачами. Разом з тим, за відсутності у відповідачів права на збереження спірного службового жилого приміщення правомірним способом захисту порушених прав позивача є звернення до суду з позовом про виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення. При цьому, звернення з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом у разі їх виселення з нього, не є необхідним, оскільки особи втрачають право користування спірним житлом безпосередньо у зв`язку з виселенням з нього, таке рішення суду є підставою для внесення відповідних змін до відповідного реєстру територіальної громади, а тому пред`явлення такої позовної вимоги як про визнання особи такою, що втратила права користування жилим приміщенням, не призводить до ефективного захисту порушених прав позивача. У зв`язку з наведеним обґрунтованим суд надходить до висновку про часткове задоволення позову, зокрема в частині виселення відповідачів без надання їм іншого жилого приміщення. Рішення суду у справі про задоволення позову про виселення після набуття ним законної сили є підставою для зняття з реєстрації відповідачів за вищевказаною адресою. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: partial