Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS] . Позовна заява мотивована тим, що 20 грудня 2009 року позивач фактично придбав у відповідачки 1/2 частину будинку [ADDRESS] , яка належала відповідачці на підставі договору дарування від 09.08.1991 року. Позивач повністю розрахувався за придбану частину будинку, про що відповідачка надала йому розписку. Також відповідачка передала позивачу ключі від її частини будинку та документи на її частину будинку. Договір купівлі-продажу частини будинку сторони не оформили. Місцезнаходження відповідачки на теперішній час позивачу не відоме, на зв`язок вона не виходить. Тому позивач позбавлений можливості посвідчити своє право власності іншим шляхом, ніж звернувшись до суду з даним позовом. Ухвалою від 17.06.2024 року позовну заяву залишено без руху. 13.08.2024 року ухвалою суду відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 18.10.2024 року підготовче провадження закрите та справу призначено до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, пояснив, що відповідачка виїхала до російської федерації, тому відсутня можливість нотаріального оформлення договору купівлі-продажу частини будинку. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, про час ті місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причину неявки не повідомила, відзиву на позовну заяву до суду не направила. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі №911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Згідно ч. 1 ст.280 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не надав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що її мати [PERSON] , яка померла у 2022 році, з 1987 року проживала у будинку [ADDRESS] , який знаходився навпроти будинку [ADDRESS] . Свідок постійно відвідувала свою матір та бачила [PERSON] до 2010 року. Мати казала свідку, що [PERSON] купив частину будинку, на що позичав кошти у її матері. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку про задоволення позовних вимог, з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування від 09.08.1991 року [PERSON] належить 1/2 частина будинку з належною частиною надвірних будівель у [ADDRESS] , яка відповідачці перейшла у власність від [PERSON] . Інша 1/2 частина будинку [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі договору дарування від 03.03.1975 року, що підтверджується архівною довідкою КП «Олександрійське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 529 від 19.08.2024 року та технічним паспортом на будинок [ADDRESS] . У 2009 році сторони домовились про продаж належної відповідачці частини будинку позивачу за 14\~000 грн, які позивач повинен був виплатити до укладення договору купівлі-продажу. 26.12.2009 року та 08.02.2010 року позивач передав відповідачці грошові кошти по 5\~000 грн кожного разу, 17.02.2010 року грошові кошти у розмірі 4\~000 грн в рахунок оплати за її частину будинку, що підтверджується розпискою позивача від 20.12.2009 року та розписками відповідачки від 26.12.2009 року, 08.02.2010 року та 17.02.2010 року. Розпискою від 20.02.2010 року відповідачка підтвердила, що отримала від позивача всю суму за продаж будинку. У серпні 1991 року [PERSON] пропонував [PERSON] придбати його 1/2 частину будинку [ADDRESS] , на що [PERSON] дав згоду, що підтверджується копіями заяв від 02.08.1991 року та від 28.02.1995 року. Також з наданих позивачем копій документів, зокрема, ухвали Олександрійського міського суду Кіровоградської області від 04.05.2000 року, заяви [PERSON] від 26.01.2010 року, ухвали Олександрійського міськрайонного суду від 05.02.2010 року у справі № 2-90/2002 вбачається, що між сторонами існував спір стосовно користування присадибною земельною ділянкою. Відповідно до частини першої статті 4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Позивачем заявлені позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу дійсним та як наслідок визнання за ним права власності на спірне майно. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦК Україниусно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно п.п. 3,4 ч.1 ст.\~208\~ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206\~цього Кодексу та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Відповідно до ч.1 ст.\~209\~ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Власник нерухомого майна має право встановити (скасувати) вимогу нотаріального посвідчення договору (внесення змін до договору), предметом якого є таке майно чи його частина, крім випадків, якщо відповідно до закону такий договір підлягає нотаріальному посвідченню. Встановлення (скасування) вимоги є одностороннім правочином, що підлягає нотаріальному посвідченню. Така вимога є обтяженням речових прав на нерухоме майно та підлягає державній реєстрації в порядку, визначеному законом. У відповідності до ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст.319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно норм статті 334\~ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч.3 ст.640\~ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 657 ЦК України визначено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України уразі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до ч.2 даної статті якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п.13 постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з`ясувати, чи підлягає правочин обов`язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У постанові Верховного Суду від 18 серпня 2021 року у справі № 305/1468/16, провадження № 61-9087св21, зазначено, що визнання дійсним договору (конвалідація) на підставі частини другої статті 220 ЦК України допускається тільки для нікчемних правочинів (тобто для яких недотримання письмової форми пов`язується саме з відсутністю нотаріального посвідчення і це зумовлює їх нікчемність). Згідно з частиною другою статті 220 ЦК України конвалідація можлива за наявності таких умов: досягнення між сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору; наявність письмових доказів досягнення домовленості щодо всіх істотних умов договору; повне або часткове виконання договору; ухилення однією зі сторін від його нотаріального посвідчення. Сторони домовились про всі істотні умови договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями. Позивач сплатив відповідачці грошові кошти в рахунок домовленої суми вартості житлового будинку, відтак метою та предметом договору були купівля-продаж будинку з надвірними спорудами, тобто правочин вчинявся з наміром створення відповідних правових наслідків, виконуючи його вимоги, здійснили передачу та прийняття коштів, будинку, тобто їхні дії абсолютно кореспондуються з виконанням умов договору та наявним на той момент бажанням сторін досягти вказаної мети. Позивач всі свої зобов`язання виконав, користується придбаним майном, однак не може оформити право власності на майно з причин, незалежних від нього, через ухилення відповідачки від здійснення дій, направлених на нотаріальне посвідчення договору. Відповідачка жодних дій з нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку до цього часу не вчиняла, тобто ухилилася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна. Зазначені факти, свідчать про неможливість визнання за позивачем права власності на житловий будинок, окрім як за зверненням до суду, з вимогою про визнання права власності. За таких обставин, враховуючи встановлені судом обставини справи, зокрема, що сторони домовились щодо всіх істотних умов договору купівлі-продажу будинку, відбулося його виконання, продавець отримала гроші, покупець прийняв будинок, суд дійшов висновку, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, у зв`язку з чим, вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки підлягають стягненню судові витрати за сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1\~875,50 грн.

Outcome: approved