Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

[PERSON] звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») про захист прав споживачів. В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що між нею та АТ «Сенс Банк» було підписано Заяву-Анкету, згідно з якою їй надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вона неодноразово зверталася до відповідача з заявами про отримання оригіналу або копії кредитного договору. Вона не володіє інформацією щодо повної суми заборгованості перед АТ «Універсал Банк» та не погоджується з нарахованою сумою заборгованості, оскільки не погоджувалася на умови та правила надання банківських послуг, відповідач протиправно нараховує і неустойку і штраф за порушення умов договору, банк самостійно і неодноразово змінював розмір кредитного ліміту. Викладене вище свідчить про порушення її прав, як споживача, тому просила визнати кредитний договір, укладений між нею та відповідачем недійсним в частині нарахування відсотків, пені і штрафних санкцій, а також зобов`язати відповідача зробити перерахунок заборгованості за Кредитним договором з урахуванням умов недійсності певних частин умов останнього. 12.10.2023 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін та відмовлено в задоволенні клопотання про витребування доказів.. Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористався. За адресою відповідача направлялись ухвала про відкриття провадження та позовна заява з додатками, які отримані останнім 12.01.2024. Дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. 27.07.2023 [PERSON] направила до АТ «Сенс Банк» заяву про надання розрахунку заборгованості, із зазначенням розміру пені за порушення строків сплати кредиту, процентів за користування кредитом, основної суми боргу за кредитом та штрафних санкцій за прострочення виконання договору. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За загальним правилом, передбаченим ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Частинами 2-3 ст. 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені ст. 203 ЦК України. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України). Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (частини друга, третя статті 6 ЦК України). Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (частина перша статті 509 ЦК України у редакції, чинній на час укладення договору). За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (частина перша статті 1054 ЦК України). Отже, суть зобов`язання за кредитним договором полягає в обов`язку банку надати гроші (кредит) позичальникові та в обов`язку останнього їх повернути і сплатити за користування ними проценти. Відповідно до статті 6 цього кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Суд відзначає, що позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що відповідачем в порушення умов договору неправильно нарахована сума заборгованості позивача за користування кредитом. Водночас, суд зазначає, що позивачем не надано суду ні копію кредитного договору, на який посилається, ні розрахунку, який вважає необґрунтованим та таким, що порушує її права. Суд звертає також увагу на тому, що позивач в тексті самої позовної заяви навіть не зазначає суму та період, за який відповідач нарахував їй заборгованість за користування кредитним лімітом. В той же час, ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 12.10.2023 позивачу було відмовлено у задоволенні клопотання про витребування доказів, оскільки остання не надала суду доказів, що взагалі верталася з відповідною заявою до відповідача. Отже, позовна заява містить лише формальні посилання на норми законів, однак не містить конкретних обставин, які підлягають дослідженню, а долучені документи у вигляді копії паспорту, копії довідки про присвоєння РНОКПП та заяви про отримання розрахунку жодним чином не свідчать про порушення відповідачем будь-яких прав позивача. За таких обставин суд позбавлений можливості встановити фактичні обставини справи та перевірити їх доказами. При цьому у суду відсутній обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує позивач, оскільки відповідно до приписів ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] , що має наслідком відмову у їх задоволенні в повному обсязі.

Outcome: dismissed