Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

23 серпня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про зняття арешту, у якій позивач просить зняти арешт з коштів, який було накладено в межах виконавчого провадження №53571021 від 14.03.2017 року згідно постанови про арешт коштів боржника від 21.06.2018 року. За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В. Ухвалою суду від 03 вересня 2024 року позовну заяву залишено без руху. Надано позивачеві 10-тии денний строк з моменту отримання копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви. 13 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Також, 16 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшло клопотання про залучення співвідповідача, у якому заявник просив залучити в якості співвідповідача [PERSON] . Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року провадження у справі відкрито. Залучено в якості співвідповідача [PERSON] . Надано відповідачам 15-ти денний строк для подання відзиву. Підготовче засідання призначено на 16 жовтня 2024 року. 27 вересня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від Міністерства юстиції України надійшов відзив, у якому відповідач просив визнати неналежним відповідачем у справі Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України та відмовити у позові до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у повному обсязі. 16 жовтня 2024 року до Приморського районного суду м. Одеси від [PERSON] надійшов відзив, у якому вона зазначила про те, що визнає позовні вимоги у повному обсязі, проти зняття арешту не заперечує, просила розглянути справу за її відсутності. У підготовче засідання, призначене на 16 жовтня 2024 року [PERSON] та [PERSON] не з`явилися. Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. У зв`язку з неявкою учасників справи, що були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового розгляду, ухвалою суду, занесеною до протоколу судового засідання прийнято рішення здійснити розгляд справи на підставі доказів, наявних в матеріалах справи. Згідно ч.1,4 ст.206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29.11.2016 року у справі №522/15671/13-ц стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором №010/2-0-1/276 від 06.08.2008 року у розмірі 1\~784\~829,99 Доларів США та суму сплаченого судового збору у розмірі 3\~441,00 гривень (а.с.15). На виконання зазначеного рішення, Приморським районним судом м. Одеси 07 лютого 2017 року видано виконавчий лист №522/15671/13-ц. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Рубель Інною Вікторівною від 14.03.2017 року відкрито виконавче провадження №53571021 задля виконання виконавчого листа Приморським районним судом м. Одеси від 07 лютого 2017 року №522/15671/13-ц. Постановою головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції Рубель Інною Вікторівною у ВП №53571021 від 21 липня 2018 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку № [NUMBER] в АТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» та всіх інших відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках, накладання арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належать боржнику [PERSON] (а.с.12). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16 травня 2019 року у справі №522/15671/13 замінено стягувача з ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» у виконавчому провадженні №53571021 його правонаступником [PERSON] . Також, замінено боржника [PERSON] її правонаступником [PERSON] (а.с.19). У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності. Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16 (провадження 14-431цс19) зробила висновок «що спори, пов`язані з належністю майна, на яке накладений арешт, відповідно до статей 15 і 16 ЦПК України у редакції, що була чинною 15 грудня 2017 року, суди розглядають у порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо існує спір щодо визнання права власності на майно та однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України у вказаній редакції. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно та про зняття з нього арешту. Особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження № 12-85гс19) також зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. У позовній заяві в якості відповідачів зазначено в якості співвідповідачів ВПВС ДДВС Міністерства юстиції України та [PERSON] . З постанови про арешт коштів боржника від 21.06.2018 року у ВП №53571021 вбачається, що стягувачом (тобто особою, в інтересах якої було накладено арешт) було ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ». Проте, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 16.05.2019 року у справі №522/15671/13 замінено стягувача з ПАТ «РАЙФФАЙЗЕН БАНК АВАЛЬ» на його правонаступника [PERSON] . [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.42). [PERSON] є правонаступником [PERSON] , що підтверджується довідкою від 21.05.2021 року №77/01-16, виданою приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рощіною Ганною Іванівною (а.с44). За таких обставин, саме [PERSON] є особою, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, а задоволення позову про зняття арешту може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси [PERSON] , а тому, саме вона на думку суду є належним відповідачем у справі, тоді як ВПВР ДДВС Міністерства юстиції не є належним відповідачем по справі. У ч.2 ст.48 ЦПК України вказано, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. При визначенні того, чи є відповідач належним або неналежним, вирішальне значення має приналежність спірних прав і обов`язків. Належна сторона є носієм або спірних прав, або спірних обов`язків. Неналежний відповідач - особа, відносно до якої за матеріалами справи виключається припущення про те, що вона є суб`єктом спірного правовідношення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Згідно постанови КЦС ВС від 25.09.2023 у справі № 503/603/17, з урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача, що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19 (провадження № 61-11144св22) зазначено, що «якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)). Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові». Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.97, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.). Виходячи із викладеного, суд вбачає, що арешт грошових коштів порушує права позивачки, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі розпоряджатися ними на власний розсуд. Тому, враховуючи те, що Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не є належним відповідачем у справі, а [PERSON] визнала позовні вимоги у повному обсязі, беручи до уваги факт того, що наявність арешту грошових коштів порушує права та свободи позивачки, суд доходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, шляхом зняття арешт з коштів, який було накладено в межах виконавчого провадження №53571021 від 14.03.2017 року згідно постанови про арешт коштів боржника від 21.06.2018 року. На підставі зазначеного,

Outcome: partial