Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

У червні 2024 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , в якій просив визнати недійсним договір дарування частини квартири [ADDRESS] , який був укладений між [PERSON] та [PERSON] . Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є співвласником кв. [ADDRESS] . Дана квартира на праві власності належала позивачеві та його племіннику [PERSON] у рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації від 06.09.2001. Оригінал вказаного свідоцтва знаходився, і на даний час знаходиться у позивача. Дана квартира була єдиним постійним місцем проживання племінника [PERSON] , іншого житла він не мав. Відповідач [PERSON] вів аморальний спосіб існування , вживав наркотичні засоби, перебував на обліку у наркологічному відділенні № 5 лікарні «Соціотерапія». У лютому 2023 року позивачеві стало відомо про те, що [PERSON] подарував частину спільної квартири [PERSON] . Договір дарування було укладено на підставі дублікату свідоцтва про право власності на жито, який був отриманий на підставі наказу № 2/834 -Д від 02.01.2023 Дарницької райдержадміністрації. Позивач намагався зв`язатися з племінником, однак його телефон відключений, місце перебування його невідоме. Позивач звернувся до поліції стосовно шахрайських дій [PERSON] , який заволодів частиною квартири незаконним шляхом, скориставшись станом здоров`я [PERSON] . На письмове звернення позивача Дарницька РДА надала відповідь, з якої позивач дізнався, що на підставі заяви від 07.12.2022 [PERSON] - представника [PERSON] за довіреністю, видано наказ про оформлення дубліката свідоцтва про право власності на житло на квартиру на ім`я [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. До вказаної заяви були додані заява на ім`я [PERSON] , копія паспорта [PERSON] , довідка з НП УГУНП у м. Києві, оголошення про втрату свідоцтва в друкованих засобах масової інформації, інформаційна довідка з БТІ та довіреність. Однак в даних документах була відсутня копія заяви співвласника - позивача [PERSON] . В дублікаті свідоцтва про право власності на житло зазначено, що спірна квартира належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] , однак в оригіналі свідоцтва про право власності зазначено, що квартира належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності, тобто не було визначено конкретно яка саме власність - сумісна чи часткова. У зв`язку із зазначеними обставинами позивач звернувся до суду. Ухвалою від 21.06.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 08.07.2024 позивач подав до суду заяву про забезпечення позову, в якій просив накласти арешт на кв. [ADDRESS] . Ухвалою від 10.07.2024 у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено. 16.07.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Шиян М.М., подав до суду відзив, в якому зазначив наступне. В оригіналі свідоцтва про право власності на житло та в дублікаті визначені частки співвласників у рівних долях, тому їхнє право власності є спільною частковою власністю. Отже твердження позивача що інформація в дублікаті свідоцтва про право власності на житло відрізняється від інформації в оригіналі свідоцтва є безпідставним та необґрунтованим. Позивач, реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого він не є, зобов`язаний довести, яким чином оспорюваний правочин порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд має перевірити доводи та докази, якими позивач обгрунтовує свої вимоги. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 17.07.2024 представник відповідача [PERSON] - адвокат Вітер В.М., подав до суду відзив, в якому також послався на безпідставність тверджень позивача щодо суперечливої інформації у свідоцтві про право власності на житло та його дублікаті, відсутності порушеного права позивача та на недобросовісність його поведінки. 05.08.2024 та 13.08.2024 представник Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації подала до суду заяву про розгляд справи без її участі. Протокольною ухвалою суду від 28.08.2024 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали з підстав, зазначених у позовній заяві. Представники відповідачів - адвокат Вітер В.М. та [PERSON] у судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимоги, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Представник третьої особи - Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, до суду не прибув, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи у відсутність представника. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Биков В.О. в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Судом встановлено, що кв. [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 06.09.2001 Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації, вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на прав приватної, спільної (сумісної або часткової) власності у рівних долях. 02.01.2023 Дарницькою районною у м. Києві державною адміністрацією видано наказ № 2/834-Д з якого вбачається, що [PERSON] , в особі представника за довіреністю, звернувся з проханням оформити дублікат свідоцтва про право власності на житло за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з втратою оригіналу. Після розгляду матеріалів вирішено прохання [PERSON] задовольнити та видати дублікат свідоцтва про право власності на житло, оригінал свідоцтва, що був виданий на підставі розпорядження відділу приватизації комунального житлового фонду Дарницької РДА від 06.09.2001 № 834 вважати недійсним. На підставі вказаного наказу [PERSON] було видано дублікат свідоцтва про право власності від 06.09.2001, в якому зазначено що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] у рівних долях. 08.02.2023 [PERSON] подарував [PERSON] частину квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору дарування частки квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биковим В.О. та зареєстрованого в реєстрі за № 64. За приписами ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Ст.361 ЦК України встановлено, що співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Згідно положення ч. 1, 3 ст.і 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. (ст. 627 Цивільного кодексу України) Перш за все, необхідно зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб, та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента. Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Ст. 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, серед яких волевиявлення учасника правочину, яке має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також вчинення правочину у формі, встановленій законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Презумпція правомірності правочину є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасниками цивільних відносин. Вона полягає у припущенні, що особа, вчиняючи правочин, діє правомірно. Своїм підґрунтям встановлення презумпції правомірності правочину має визначальні засади цивільного права як свобода договору; свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства ( ст. З Цивільного кодексу України). Згідно з цими засадами припускається, що особа може, реалізуючи своє право свободи договору (а точніше - право свободи правочину), вчиняти з метою створення, зміни, припинення тощо цивільних прав і обов`язків будь-які правомірні дії. При цьому не вимагається прямої вказівки на правомірність тих чи інших дій у акті цивільного законодавства: достатньо, що закон не визначає ці дії як заборонені. У відповідності до ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором. Ст. 717 ЦК України визначено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом ст.ст. 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Дарунком можуть бути рухомі речі, у тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч.1 ст. 718 ЦК України). Згідно з ч.2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч.1 ст. 722 Цивільного кодексу України ). Правовим наслідком укладання договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього в обдарованої особи. Особливість договору дарування полягає у тому, що цей договір є безоплатним, а тому дарувальник не набуває права власності від обдарованої особи зустрічних дій майнового характеру. Підсумовуючи вищевказані правові норми, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. За приписами чинного законодавства захисту в суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Відсутність порушеного права та інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Звертаючись у суд із позовом, [PERSON] не зазначив, які його права та інтереси були порушені укладеним договором дарування частини квартири. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Проаналізувавши наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: dismissed