Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

[PERSON] 29.04.2024 звернувся до Київського районного суду м. Одеси із позовом до АТ « Таскомбанк» , та згідно заяви від 25.06.2024 просить суд визнати протиправними і незаконними дій по здійсненню відповідачем двох платежів з карткового рахунку від 07.12.2023 на суму 354,06 грн та від 08.12.2023 на суму 190,11 грн не на користь ДВС а на користь невстановленої приватної особи, без дозволу та згоди клієнта а також Київського районного суду , порушуючи умови менеджменту та ухвали Київського районного суду м. Одеси від 01.03.2024 і не надання платіжних доручень та документів ДВС за вказаними платежами та стягнення моральної шкоди у розмірі 1\~280\~000 грн. Позовні вимоги, яки були підтримані позивачем у судовому засіданні, обгрунтовані тим, що [PERSON] який є особою з інвалідністю 2 групи по зору безстроково та єдиним джерелом доходу якого є мінімальна пенсія,19 червня 2023 року отримав та активував банківську карку «Sportbank» відповідача за №4149390002839776 для здійснення стандартних типових платежів і поповнив її рахунок власними 500 гривнями, але без згоди і навіть інформування позивача, як власника грошей і клієнта банку , 07.12.2023 з цієї картки відповідачем було списано на невідому приватну картку 354,06 грн а у подальшому, незважаючи на факт негайного звернення позивача для з`ясування причин списання на «гарячу лінію» банку, 08.12.2023 знову було списано на невідому приватну картку 190,11 грн., тобто всі гроші яки були на рахунку, із призначенням платежу « стягнення за ВП №48185933». На позасудову вимогу, направлену позивачем 08.12.2024 щодо негайного, протягом наступних 72 годин, повернення грошей та погодження компенсаційної виплати за моральну шкоду, відповідач не відповів, деталі вказаних платежів та копії платіжних доручень не надав , гроші не повернув, тим самим незаконно обмежив власника у користуванні грошима та порушив умови користування банківського вкладу у вигляді зобов`язання банку на першу вимогу вкладника повернути гроші. Крім того, згідно ухвали Київського районного суду м. Одеси винесеної 01.03.2024 по справі №947/30750/19 , при розгляді скарги [PERSON] на дії державного виконавця Другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Гуменюка В.В., дії державного виконавця визнані незаконними та скасовано арешт та обтяження зі всього майна, у тому числі з грошей , які знаходяться на заарештованих банківських рахунках, скасовано стягнення ( вилучення) 20% пенсії [PERSON] , накладеного на підставі виконавчих проваджень, зокрема №48185933, та зобов`язано державного виконавця повернути усе вилучене майно, в т.ч. кошти (пенсія та соціальні державні виплати) за період з 14.07.2015 року. Таким чином, на думку позивача , відповідач не мав право виконувати будь яки незаконні вимоги по списанню коштів з рахунків позивача, а крім того саме списання було здійснено всупереч діючого законодавства. Враховуючи що зазначені гроші були єдиним доходом позивача, який як інвалід є особливо вразливою особою, то вилучення вказаних грошей без правових підстав спричинило тривалі незручності, хвилювання щодо можливості взагалі використовувати банківськими установами, заподіяло йому страждання та болю , які він оцінює за допомогою розрахунку , запропонованому дослідником [PERSON] , за методикою якого , розмір моральної шкоди визначений позивачем у сумі 1\~280\~000 грн. З наданого, представником відповідача, письмового відзиву вбачаються заперечення сторони відповідача проти задоволення позовних вимог внаслідок необґрунтованості позову та недоведеності факту заподіяння моральної шкоди позивачу діями або бездіяльністю відповідача, який здійснив відповідні списання згідно діючого законодавства. Суд критично ставиться до тверджень позивача про відсутність належних повноважень представника відповідача, так як у відповідності до вимог ч.1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Частиною зазначеної статті визначено, що юридична особа незалежно від порядку її створення бере участь у справі через свого керівника, члена виконавчого органу, іншу особу, уповноважену діяти від її імені відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво юридичної особи), або через представника. Повноваження представників сторін та інших учасників справи, згідно вимог ч.1 ст. 62 ЦПК України мають бути підтверджені, зокрема, довіреністю фізичної або юридичної особи. У даному випадку представництво відповідача, здійснюється за довіреністю №29 виданою 08.02.2024 року головою правління адвокату Запорожцеву В.В. ( зі строк дії до 08.02.2025 ), а адвокатська діяльність представника підтверджена свідоцтвом №5017/10 виданим на підставі рішення Київської обласної кваліфікаційно-дисциплінарної комісії адвокатури від 06.09.2012 №249. Щодо наявних у довіреності відомостей про обмеження прав представника ( заборона визнавати позов ) то згідно вимог ч.2 ст. 64 ЦПК України у довіреності мають бути визначені застереження у випадку наявності обмежень повноважень представника на вчинення певної процесуальної дії. Як встановлено судом 06.10.2010 року Київським районним судом м. Одеси на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.07.2010 року у справі №2-248/10, що набрало законної сили 16.07.2010 року, був виданий виконавчий лист щодо боржника [PERSON] про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» понесені судові витрати у розмірі 1820 грн. 14.07.2015 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської дирекції АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулось до Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції з заявою про відкриття виконавчого провадження. 14.07.2015 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ордатієм Я.І. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження\~ВП № 48185933\~про виконання виконавчого листа №2-248/10, виданого 06.10.2010 року Київським районним судом м. Одеси про стягнення з боржника [PERSON] грошової суми 1820 грн. 16.05.2016 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Ордатієм Я.І. винесено постанову про звернення стягнення на пенсію боржника\~ВП № 48185933, якою стягнуто з [PERSON] щомісячно грошову суму у розмірі 20% від пенсії боржника до повної сплати боргу у розмірі 2052,00 грн. 14.11.2019 року державним виконавцем Другого Київського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції Гуменюком В.В. винесено постанову про арешт коштів боржника\~ВП № 48185933, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику [PERSON] . Зазначені обставини були предметом дослідження Київського районного суду м. Одеси при розгляді цивільної справи № 947/30750/19 при розгляді скарги [PERSON] який просив суд: - визнати дії [PERSON] - державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області незаконними; - скасувати арешт та обтяження з усього майна, у тому числі грошей, які знаходяться на його заарештованих банківських рахунках, а також арешт квартири скаржника, розташованої за адресою: [ADDRESS] , земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка № [NUMBER] , кадастровий номер: 5123781400:02:001:0126, накладеного відповідно до виконавчих проваджень №48185088 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10, виданих 06.10.2010 року; - скасувати стягнення (вилучення) 20% з пенсії скаржника, накладеного на підставі виконавчих проваджень № 48185933 та №48186012 по виконанню виконавчих листів №2-248/10 від 06.10.2010 року; - зобов`язати [PERSON] - державного виконавця другого Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області, повернути усе вилучене майно, в т.ч. грошові кошти (пенсія та соціальні державні виплати) за період з 14.07.2015 року, як то дати відкриття виконавчого провадження, до дати прийняття рішення суду по суті. Ухвалою суду від 01.03.2024 року зазначені вимоги були задоволені. Таким чином судом встановлюється що на момент списання грошей з банківського рахунку [PERSON] було наявне діюче виконавче провадження № 48185933, у рамках якого постановами виконавців були винесені постанови про стягнення з боржника 20% його пенсії та накладено арешти на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом та належить боржнику [PERSON] . Факт виведення вказаного виконавчого провадження №48185933 зі зведеного виконавчого провадження №64021605 для передачі до іншого ДВС, про що свідчить постанова старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі південного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Одеси ) Джміля О.О. від 05.12.2023, не є підставою для зупинки виконавчих дій а також не свідчить про скасування рішень державних виконавців які прийняти саме у цьому виконавчому провадженні. Суд також вважає встановленим що 07.12.2023 року та 08.12.2023 року з банківського рахунку позивача у АТ « Таскомбанк» було здійснено двома платежами списання грошових коштів у загальному розміру 500 грн., із призначенням списання: « стягнення за ВП №48185933 з виконання виконавчого документу: виконавчий лист №2-248/10 виданий 06.10.2010 Київським районним судом м. Одеси». Цивільний процесуальний кодекс України ( скорочене - ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ). Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема,\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ). На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Правовідносини пов`язані із захистом порушених прав власності та стягнення моральної шкоди врегульовані Цивільним кодексом України ( далі ЦК України ). Згідно вимог ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У даному випадку позивача вважає що його особисті майнові права право власності на грошові кошти яки знаходились на рахунку банківської установи були порушені фактом списання вказаних грошей без правових підстав із порушенням договірних відносин між ним та банком та порушенням банком порядку списання грошей клієнта. \~Відповідно до статті 18\~Закону «Про виконавче провадження»\~(далі - Закон) виконавець здійснює заходи примусового виконання рішення у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом та Законом. Абзацом першим частини першої статті 48 Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає\~в його арешті, вилученні\~(списанні коштів з рахунків) та\~примусовій реалізації\~(пред`явленні електронних грошей до погашення в обмін на кошти, що перераховуються на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця). Згідно з частиною другою статті 56 Закону арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Пунктом 7 частини третьої статті 18 Закону визначено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накласти арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 351\~Податкового кодексу, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом призначення, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей. У постанові про накладення арешту на кошти, які обліковуються на рахунках боржника в банківських установах, зазначається про накладення арешту на кошти боржника, окрім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено Законом. Перелік підстав для зняття арешту з майна (коштів) боржника\~визначений статтею 59 Закону. Зокрема, частиною другою зазначеної статті Закону передбачено, що виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктом 10 частини першої статті 34 цього Закону. Крім того, частиною п`ятою статті 59 Закону передбачено, що арешт може бути знятий за рішенням суду. У даному випадку судом встановлено наявність діючої на період 07-08 грудня 2023 року постанови державного виконавця, винесеної 14.11.2019 року в рамках саме виконавчого провадження №48185933, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника. Згідно інформації , яка була доведена позивачу, зразу після здійснення списання грошей , переказ коштів було здійснено саме за ВП №48185933 з виконання виконавчого документу: виконавчий лист №2-248/10 виданий 06.10.2010 Київським районним судом м. Одеси. Таким чином у позивачу була давня вся достатня інформація про підстави списання коштів. Виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на який заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження". Таким чином законодавець визначив право банка на повернення, без виконання, постанову про накладення арешту на банківські рахунки лише у випадку наявності спеціального рахунку або спеціального статусу коштів, чого у даному випадку не було, так як ( і це зазначено самим позивачем у заяві по суті справи ) він відкрив рахунок для здійснення стандартних побутових платежів та сам поклав спірні 500 гривень без визначення їх особливого статусу. Таким чином суд приходить до висновку що у відповідача були правові підстави для списання грошових коштів позивача на виконання постанови виконавчої служби, а тому з боку банка не вбачається свавільних дій стосовно власності позивача. Питання законності дій виконавця є предметом розгляду іншої справи за скаргою [PERSON] в межах якої позивач , окрім іншого, і вирішує питання повернення стягнутих грошей. Питання того що , зі слів позивача у судовому засіданні, виконавцем його повідомлення що вказані гроші не були зараховані на рахунок виконавчої служби може бут предметом дослідження у випадку неповернення стягнутих по виконавчому провадженню грошей та банківська документація витребувана судом у встановлених законом випадках. Вимоги позивача про порушення відповідачем, як Банком , своїх зобов`язань за Договором банківського вкладу, не відповідають правовідносинам яки виникли між Банком та позивачем у вказаному випадку. Так, відповідно до вимог ч.1 ст. 1058 ЦК України \~за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Таким чином про наявність саме Договору банківського вкладу свідчить безпосередньо Договір, укладений між вкладником та банком. Позивачем Договору банківського вкладу між ним та відповідачем не надав, а з наданого представником відповідача заяви-анкети №002/20858450-SP вбачається укладення між сторонами Договору банківського рахунку, положення якого регламентуються главою 72 ЦК України, та у відповідності до вимог ч.1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно ч.2 ст.1071 ЦК України визначено, що грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом, договором між банком і клієнтом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Визначення випадків, встановлених законом, у даному випадку і є правовою підставою, яка дозволяє банку здійснювати списання грошей з банківського рахунку , без згоди клієнта, у випадках визначених Законом України « Про виконавче провадження». Також інформування клієнта про підстави списання коштів у вигляді повідомлення про факт списання грошей по виконавчому провадженню із зазначенням чітких даних виконавчого провадження, на думку суду, свідчить про належне виконання Банком своїх зобов`язань щодо повідомлення клієнта при причини списання коштів. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати у порушенні права власності, у порушені нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору ( постанова ВС від 28.10.2019 справа № 554/1583/16-ц ). Згідно правового висновку , зазначеного у постанові Верховного Суду від 26.02.2020 по справі № 372/4399/15-ц визначати розмір заподіяної моральної шкоди слід виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, що належить до компетенції суду. Крім того Верховним Судом було зауважено, що 29.01.2016 року рішенням Координаційної ради з проблем судової експертизи при Міністерстві юстиції України методика О. М. Ерделевського ( яка використовується позивачем для розрахунку розміру моральної шкоди ) була виключена з Реєстру методик та внесена до Переліку рекомендованої науково-технічної та довідкової літератури, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України. Як зазначено Верховним Судом практика ЄСПЛ з питання відшкодування моральної шкоди свідчить про те, що оцінка такої шкоди, за своїм характером, є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом. Цілком адекватними і самодостатніми критеріями визначення розміру належної потерпілому компенсації є морально-правові імперативи справедливості, розумності та добросовісності. При цьому судова практика має забезпечувати правову визначеність у питанні щодо компенсацій за вчинення аналогічних правопорушень. З цього погляду можливість людини реалізувати своє природне право на одержання компенсації за страждання і переживання, спричинені посяганням на належні їй особисті немайнові блага, слід розцінювати як один з виявів верховенства права. Водночас усвідомлення взаємозв`язку відшкодування моральної шкоди з правом на доступ до ефективного засобу юридичного захисту вочевидь має спиратися на загальне переконання у спроможності юрисдикційного органу сформувати обґрунтоване уявлення щодо наявності та специфіки втілення моральної шкоди, що зазвичай виникає за подібних життєвих обставин. У переважній більшості випадків ЄСПЛ: а) наголошує на розумно очікуваних, передбачуваних або звичайних за подібних обставин негативних наслідках, що мали б виникнути у немайновій сфері потерпілої особи; б) виходить з розумного врахування суті порушеного права, особливостей вчинення конкретного правопорушення та характерного для останнього негативного впливу на стан потерпілого; в) при визначенні розміру моральної шкоди керується власною практикою в аналогічних справах. У постанові від 5 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 Об`єднана палата КЦС ВС зазначила, що зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала моральної шкоди, та її результатом моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Також у цій постанові об`єднана палата зазначила, що відбувається такий розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи. У даному випадку , з урахуванням всіх встановлених обставин у справі, суд приходить до висновку про недоведеність факту заподіяння моральної шкоди позивачу саме з боку відповідача так як фактично сам факт порушення прав позивача відбувся внаслідок виконання рішення виконавчої служби , і саме вказаний суб`єкт має нести відповідальність у наслідок встановлення що зазначені рішення були незаконними та спричинили порушення прав особи внаслідок чого виникла моральна шкода. Враховуючи викладене вище , суд приходить до висновку , що під час розгляду справу позовні вимоги не знайшли свого підтвердження та не було доведено а ні факт порушення прав позивача саме відповідачем а ні факту наявності причинного звязку між діями відповідача та наслідками, яки позивач вважає моральною шкодою, що є підставою для відмови у задоволенні позову у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed