Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

У вересні 2024 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «ЦГЗК») про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що він працював на підприємстві відповідача у період з 11.06.2015 року по 12.01.2024 року на посадах машиніста бульдозера (у кар`єрі) дільниці з утримання доріг Глеюватського кар`єру гірничо-транспортного цеху №1 та слюсарем-електриком з ремонту електроустаткування 5 розряду служби енергетики гірничо-транспортного цеху №1. Працюючи на підприємстві відповідача позивач підпадав під вплив шкідливих факторів. На підставі медичного висновку від 08.11.2023 року позивачу було встановлено професійний характер захворювання: Хронічна радикулопатія, переважно ліворуч в стадії загострення з вираженим статико-динамічним порушеннями, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами, рецидивуючий перебіг. 19.12.2023 року був складений Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння). Довідкою МСЕК від 01.02.2024 року позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності у розмірі 20%. На підставі довідки МСЕК від 30.04.2024 року позивачу було повторно встановлено втрата професійної працездатності у розмірі 30% та третю групу інвалідності. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, чим йому була завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що позивач відчуває постійні фізичні страждання, наслідком якого є порушення звичного способу життя, потреба додаткових зусиль для організації життя, порушення нормальних життєвих зв`язків, внаслідок неможливості вести активне життя. Розмір завданої моральної шкоди позивач оцінив в 480 000,00 грн без утримання податку з доходів фізичних осіб, який просив стягнути з відповідача на його користь. Ухвалою суду від 19 вересня 2024 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Не погодившись із позовом, представник відповідача ПрАТ «ЦГЗК» через систему «Електронний суд» надала до суду відзив на позовну заяву від 04.10.2024 року, який надійшов до суду 07.10.2024 року. У відзиві представник відповідача зазначила, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. З матеріалів справи неможливо прослідкувати причинно-наслідковий зв`язок між встановленим позивачеві професійним захворюванням та наявністю або відсутністю на підприємстві відповідача шкідливих факторів. Обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Отже, позивачем не підтверджений причинний зв`язок між діями відповідача та виникненням у позивача професійного захворювання. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 07.10.2024 року до суду через систему «Електронний суд» у справі надійшло клопотання представника відповідача про розгляд справи за правилами загального позовного провадження або спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Так, щодо заявленого представником відповідача клопотання суд зазначає таке. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України. Згідно з ч.ч. 5, 7 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін відповідач має подати в строк для подання відзиву, а позивач - разом з позовом або не пізніше п`яти днів з дня отримання відзиву. Відповідно до ч. 6 ст. 279 ЦПК України суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін за одночасного існування таких умов: 1) предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 2) характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. За змістом ч.ч. 1,2 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Крім того, слід зазначити, що спрощене провадження, з викликом і без виклику, як і загальне позовне провадження, спрямовані на всебічний, повний та об`єктивний розгляд справи з дослідженням всіх наданих сторонами доказів, вивченням всіх заяв сторін по суті справи, тобто спрощене провадження не є провадженням, в якому розглядаються безспірні вимоги. Сторони у даній справі не були позбавлені можливості викласти свої доводи, аргументи, міркування, заперечення у письмових заявах по суті справи, надавати суду свої докази на спростування взаємних вимог та заперечень у строки визначені судом або законом, та в повній мірі користується правами, передбаченими ЦПК України. Предмет спору, характер спірних правовідносин та предмет доказування у даній справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Як зазначено, зокрема, в ухвалі Великої Палати Верховного суду від 14.05.2019 у справі № 522/7636/14-ц (провадження № 14-636цс18), бажання сторони у справі викласти під час публічних слухань свої аргументи, які висловлені нею в письмових та додаткових поясненнях, не зумовлюють необхідність призначення до розгляду справи з викликом її учасників. Зважаючи на відсутність необхідності виклику сторін для надання пояснень, з огляду на характер спірних правовідносин, підстави для задоволення клопотання в частині розгляду справи з викликом сторін відсутні. Також щодо заявленого у клопотанні прохання про надання відповідачу додаткового часу для надання до суду додаткових доказів, які будуть свідчити про відсутність зв`язку встановлених позивачу хронічних професійних захворювань позивача з умовами праці на підприємстві відповідача, суд зазначає таке. Відповідно до вимог ст. 83 ЦПК України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів (ч.ч. 3-5 ст. 83 ЦПК України). Так, в клопотанні не було зазначено, який саме доказ з об`єктивних причин не може бути поданий до суду у визначений строк, а також до суду не було надано належних доказів на підтвердження наявності об`єктивних причин неподання такого доказу вчасно, а також не вказано всіх залежних від відповідача дій, який останній вчинив для отримання доказів, питання щодо яких було порушено у клопотанні. Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вказаного клопотання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України, вважає можливим ухвалити рішення у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на підставі наявних у справі доказів. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача ПрАТ «ЦГЗК» на різних посадах, а саме: з 11.06.2015 року по 23.11.2022 рік машиністом бульдозера (у кар`єрі) дільниці з утримання доріг Глеюватського кар`єру гірничо-транспортного цеху №1 (з правом пільгового пенсійного забезпечення за сп. №1); з 23.11.2022 року по 12.01.2024 рік слюсарем-електриком з ремонту електроустаткування служби енергетика гірничо-транспортного цеху №1. 12.01.2024 року був звільнений з роботи за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Вказане підтверджується копією Трудової книжки, що міститься в матеріалах справи. (а.с. 10-13) Згідно з копією Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 19.12.2023 року (форма П-4) (далі Акт), стаж роботи [PERSON] у цеху (підприємства ПрАТ «ЦГЗК) в умовах впливу шкідливих факторів склав 07 років 05 місяців (п. 12 Акта). [PERSON] був встановлений діагноз: Хронічна радикулопатія L5, S1, переважно ліворуч в стадії загострення з вираженим статико-динамічним порушеннями, м`язово-тонічним та стійким больовим синдромами, рецидивуючий перебіг. Супутній діагноз стан після оперативного втручання (28.09.2020) мікродискектомія на рівні L5-S1 м/х диску зліва. Встановлення системи транспедикулярної фіксації на рівні L5-S1 (п.14 Акта). В п. 13 Акта вказано висновок про наявність шкідливих умов праці, а саме, згідно інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі у нього професійного захворювання (отруєння) від 17.04.2023 №ПС/3.1/9637-23, підготовленої Південно-Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, та відповідно до Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими наказом Міністерства охорони здоров?я України від 08.04.2014 №248, умови праці машиніста бульдозера (у кар?єрі) ГТЦ ПрАТ «ЦГЗК» [PERSON] відносяться: - по вмісту хімічних речовин в повітрі робочої зони - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; - по показникам мікроклімату - до 2 класу «Допустимі»; - по рівню шуму - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»; - по рівню вібрації - до 3 класу 1 ступеня «Шкідливі»; - по показникам важкості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»: - по показникам напруженості праці - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі»: - загальна оцінка - до 3 класу 2 ступеня «Шкідливі». Пунктом 17 Акта визначено, що професійне захворювання у позивач виникло за таких обставин: Працюючи в кар?єрі гірничозбагачувального комбінату машиністом бульдозера (у кар?єрі), виконував роботи з керування бульдозером під час переміщення і розрівнювання гірничої маси, ґрунту. Внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації технологічного транспорту в кар?єрі, протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації та фізичних перевантажень. У п. 18 Акта зазначено, що причиною виникнення професійного захворювання стали: - Важкість праці: періодичне перебування в незручній робочій позі 54,8 % часу зміни при нормі до 25%. - Вібрація загальна транспортно-технологічна: еквівалентний корегований рівень віброприскорення на 2 дБ перевищував допустимий рівень та складав 67 дБ при гранично допустимому 65 дБ згідно ДСН 3.3.6.039-99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації». Довідкою МСЕК серії 12 ААА №129876 від 01.02.2024 року [PERSON] первинно визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 20% по радикулопатії, з 15.01.2024 року до 01.02.2025 року, з наступним переоглядом 10.01.2025 року. (а.с. 19) Довідкою МСЕК серії 12 ААА №144379 від 30.04.2024 року [PERSON] повторно визначено ступінь втрати професійної працездатності у розмірі 30% по радикулопатії, з 20.03.2024 року до 01.04.2025 року, з наступним переоглядом 10.03.2025 року. (а.с. 20) На підставі довідки 12 ААГ №573521 від 30.04.2024 року [PERSON] було первинно встановлено третю групу інвалідності з 20.03.2024 року, з наступним переоглядом 10.03.2025 року. (а.с. 21) Позивачу було розроблено Індивідуальну програму реабілітації інваліда №331 від 30.04.2024 року. (а.с. 22) Відповідно до копії Медичного висновку лікарсько-експертної комісії про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 08.11.2023 року №44/1036, [PERSON] , у останнього встановлений професійний характер захворювання. Підґрунтям для визначення професійної категорії захворювання явились: дані клініко-функціонального обстеження; динаміка захворювання, його розвиток під час роботи в шкідливих умовах праці; інформація про умови праці, представлена в інформаційній довідці [PERSON] №ПС/3.1/9637-23 від 17.04.2023 р.; стаж в шкідливих умовах праці 7 років 5 місяців. (а.с. 32) Вищевказане також підтверджується копією повідомлення про хронічне професійне захворювання (отруєння) [PERSON] , адресованого ПрАТ «ЦГЗК» за вих. №3860/4 від 08.11.2023 року. (а.с. 14) У зв`язку із наявністю професійного захворювання позивач неодноразово проходив медичні обстеження та знаходився на стаціонарному лікуванні (а.с. 23-31, 32-34) Суд, встановив, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки професійні захворювання отримано позивачем під час виконання ним трудових обов`язків, і наявності у зв`язку з цим підстав, передбачених ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 173 КЗпП України закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Згідно частин 1,3 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 08.10.2008 року № 20-рп/2008 також роз`яснив про право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). У відповідності зі ст.ст. 23,1167 ЦК України моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві або внаслідок профзахворювання виражається, зокрема, у фізичному болі, душевних стражданнях, які він поніс у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок отримання ним професійного захворювання. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Суд відхиляє про недоведеність факту завдання моральної шкоди, оскільки судом встановлено наявність у позивача професійного захворювання, що об`єктивно призвело до моральних страждань. Суд вважає доведеним факт спричинення позивачу моральної шкоди у зв`язку з втратою останнім працездатності, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. Окрім того, наявний причинний зв`язок між виникненням професійних захворювань у [PERSON] та діями відповідача. Вирішуючи питання про покладення відповідальності за завдану позивачу моральну шкоду на відповідача, суд виходить з того, що професійне захворювання виникло у позивача під час його роботи на підприємстві відповідача, що підтверджується копією Акта розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 19.12.2023 року (форми П-4), що міститься в матеріалах справи (а.с. 15-18) та відомостями, вказаними у Медичного висновку лікарсько-експертної комісії від 08.11.2023 року №44/1036. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в своїй постанові від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц зазначив, що невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем (його правонаступником) заподіяної працівнику моральної шкоди. У зв`язку з тим, що відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, пов`язаного з виробництвом, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про відшкодування на користь позивача моральної шкоди з відповідача. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежений в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках, де виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності у розмірі 30% та встановлення третьої групи інвалідності, періоду роботи на підприємстві відповідача у шкідливих умовах праці 7 років 05 місяців, судом встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода, тому суд вважає необхідним призначити позивачу компенсацію з відповідача в розмірі 150 000,00 грн, без врахування податку з доходу фізичних осіб. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи норми ст. 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави в сумі 1 500 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень,але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).\~

Outcome: partial