Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

У травні 2024 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» (надалі ТОВ «Житлокомцентр») звернулось до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по житлово-комунальним послугам, який 24.07.2024 уточнив, зменшивши розмір позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на підставі договору від 19.12.2018 року про надання послуг з управління будинком, укладеного між співвласниками будинку та ТОВ «Житлокомцентр», позивача\~визначено управителем багатоквартирного будинку [ADDRESS] з 01.01.2019 року по теперішній час. Відповідач власником квартири [ADDRESS] . В період з 12.03.2017 року по 31.03.2024 року позивач\~\~надавав послуги з управління багатоквартирного будинку,\~\~але\~\~відповідачі\~\~не сплатити їх, у зв`язку із чим станом на 01.04.2024 року виникла заборгованість у розмірі 16\~933,00 грн., яку позивач просив стягнути з останніх. Також у зв`язку із невиконанням відповідачами обов`язків щодо сплати заборгованості, просив стягнути з них 3% річних в сумі 1 615,68 грн., втрати від інфляції в розмірі 7\~031,41 грн. та понесені судові витрати у справі у розмірі 6 028,00 гривень, які складаються із витрат на сплату судового збору та витрат на правничу допомогу. Ухвалою суду від 20 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Відповідачам встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. 11 липня 2024 року представник відповідача подала до суду заяву в якій просила застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні вимог позивача. Ухвалою суду від 19 червня 2024 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника відповідача. Ухвалою суду від 12 липня 2024 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача. Ухвалою суду від 25 липня 2024 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника позивача. Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року розгляд справи відкладений за клопотанням представника відповідача. У судове засідання представник позивача не прибула, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, звернулась до суду із клопотанням про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання повторно не прибув, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надав. Представник відповідача неодноразово зверталася до суду із клопотаннями про відкладення розгляду справи, жодного разу не надала належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості прибуття до суду. Крім того, 21 жовтня 2024 року представник відповідача подала до суду клопотання про відкладення розгляду справи посилаючись на не отримання відповідачем та нею копії заяви про зменшення позовних вимог. Так, представник позивача звертаючись до суду із заявами про зменшення позовних вимог, направляв засобами поштового зв`язку відповідні заяви на адресу відповідача. Також подані заяви про зменшення позовних вимог долучені до справи в електронному вигляді. Таким чином, представник відповідача не позбавлений права на ознайомлення із поданими заявами представником позивача. Статтями 43, 211 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За відсутності учасників справи у відповідності до ч. 2\~ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно Договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком від 19.12.2018 року (далі Договір), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Житлокомцентр» в особі директора [PERSON] та співвласниками багатоквартирного будинку за адресою: [ADDRESS] в особі [PERSON] , ТОВ «Житлокомцентр» визначено управителем будинку за вказаною адресою. Договір набрав чинності з 01.01.2019 року. Згідно пункту 38 Договору, якщо за один місяць до закінчення строку дії цього Договору жодна із сторін не повідомить письмово іншій стороні про відмову від цього договору, він вважається продовженим на один рік. Так, ТОВ «Житлокомцентр» зобов`язався надавати послугу з управління багатоквартирним будинком за вищевказаною адресою, яка полягає у забезпеченні управителем належних умов проживання і задоволення господарсько-побутових потреб мешканців будинку шляхом утримання і ремонту спільного майна будинку та його прибудинкової території. Співвласники будинку зобов`язались оплачувати управителю послугу з управління у строк згідно з вимогами законодавства та умовами цього Договору (п.п. 1, 3 Договору). (а.с. 17-20) За надані житлово-комунальні послуги позивач здійснював нарахування оплати згідно з умовами вищевказаного договору від 19.12.2018 року. Відповідно до\~інформаційної довідки\~з Державного\~реєстру речових\~прав на\~нерухоме майно\~та Реєстру\~прав власності\~на нерухоме\~майно,\~Державного реєстру\~Іпотек,\~Єдиного реєстру\~заборон відчуження\~об`єктів нерухомого\~майна щодо\~об`єкта нерухомого\~майна за\~№ 374219431\~від 15.04.2024\~року відповідач\~ [PERSON] \~є власником\~квартири за\~адресою:\~ [ADDRESS] (а.с. 28-29) Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації. Також, відповідно до Правил користування приміщеннями жилих будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 572 від 08.10.1992 року, наймачі, орендарі та власники житлових або нежитлових приміщень в житловому будинку зобов`язані брати участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території. Згідно ст.\~11\~Закону України\~«Про особливості\~здійснення права\~власності у\~багатоквартирному будинку»\~(надалі\~ Закон)\~управління багатоквартирним\~будинком здійснюється\~управителем на\~підставі договору\~про надання\~послуг з\~управління багатоквартирним\~будинком. Пунктом 1 ст. 12 Закону встановлено, що витрати на управління багатоквартирним будинком включають в себе витрати на утримання, реконструкцію, реставрацію, проведення поточного і капітального ремонтів, технічного переоснащення спільного майна у багатоквартирному будинку, витрати на оплату комунальних послуг стосовно спільного майна багатоквартирного будинку, витрати,\~пов`язані з\~виконанням зобов`язань\~за кредитним\~договором,\~укладеним за\~програмами Фонду\~енергоефективності, витрати на сплату винагороди управителю та інші витрати. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належить послуга з управління багатоквартирним будинком. За ст. 15 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком (зміни до нього) від імені всіх співвласників багатоквартирного будинку укладається з визначеним відповідно до законодавства управителем співвласником (співвласниками), уповноваженим (уповноваженими) на це рішенням зборів співвласників. Такий договір підписується на умовах, затверджених зборами співвласників, та є обов`язковим для виконання всіма співвласниками. Згідно із визначеннями, що містяться у п. 6, 13, 14 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» управитель багатоквартирного будинку (далі - управитель) - фізична особа - підприємець або юридична особа - суб`єкт підприємницької діяльності, яка за договором із співвласниками забезпечує належне утримання та ремонт спільного майна багатоквартирного будинку і прибудинкової території та належні умови проживання і задоволення господарсько-побутових потреб; споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач; індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги. В силу ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 66 Житлового кодексу України (надалі ЖК України) закріплено, що плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Статтею 179 ЖК України передбачено, що користування будинками державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями. У період з 12.03.2017 року по 31.03.2024 року щомісячно ТОВ «Житлокомцентр» нараховувало плату відповідачам за надані послуги з утримання/управління багатоквартирним будинком за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з невиконанням відповідачами зобов`язань по сплаті за послуги, надані позивачем, у них утворилась заборгованість, яка станом на 01.04.2024 року склала 16\~933,00 грн. (а.с.105,106) Суд звертає увагу на те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 26 вересня 2018 року по справі № 750/12850/16-ц. Як вбачається з матеріалів справи, власником квартири за вищевказаною адресою є відповідач, який зобов`язаний нести витрати по утриманню цього майна. Доказів погашення заборгованості та спростування розрахунку заборгованості до суду відповідачами не надано. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Оскільки неправомірними діями відповідачів позивачеві було завдано збитків, по суті матеріальної шкоди, яка виражена в грошовому еквіваленті, а відтак є грошовим зобов`язанням, суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення індексу інфляції та трьох відсотків річних узгоджуються з положеннями ч. 2 ст. 625 ЦК України. Таким чином, згідно з розрахунку доданого до позову, з яким погоджується суд, з відповідачів підлягають стягненню 3%\~річних у\~розмірі 1\~615,681\~грн.\~та сума\~інфляційних витрат\~у розмірі\~7\~031,41\~грн. (а.с. 107,108) Згідно ст. 540 ЦК України якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 543 ЦК України передбачено, що у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Враховуючи те, що відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , він несе зобов`язання зі сплати по житлово-комунальним послугам, а тому вказана сума заборгованості підлягає стягненню з відповідача. Що стосується із заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити таке. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу»(див. mutatismutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO NeftyanayaKompaniyaYukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («StubbingsandOthers v. theUnitedKingdom»,заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)). Частина 4 статті 267 ЦК України визначає, що поза межами позовної давності вимоги задовольнятися не можуть, і сплив цього строку є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за комунальні послуги) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). А за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦПК України). Частиною 1статті 32 Закону «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що плата за послуги нараховується щомісячно. Крім того, обов`язок споживача оплатити надані послуги встановлено ст. 19 Закону України «Про теплопостачання». Пунктом 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (із змінами), передбачено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено іншого строку. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення щомісячного платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим, оскільки позивачем не надано доказів погодження між сторонами іншого строку. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач (ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України). Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч. 3 вказаної статті). Аналіз зазначених норм цивільного права визначає, що за щомісячними платежами перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій, такий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 27 квітня 2020 року у справі № 3-269гс16. Отже, переривання перебігу позовної давності передбачає, що внаслідок вчинення певних дій (або підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку, або подання кредитором позову до одного чи кількох боржників) перебіг відповідного строку, що розпочався, припиняється. Після такого переривання перебіг позовної давності розпочинається заново з наступного дня після підтвердження визнання боржником боргу чи іншого обов`язку або після подання кредитором позову до одного чи кількох боржників. Вказане викладене у постанові Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі №663/2070/15-ц. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Законом України № 530-ІХ від 17 березня 2020 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» введення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, віднесено до форс-мажорних обставин (ч. 2 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати»). 02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто, строк позовної давності, в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України, продовжено на строк дії карантину. У постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі 679/1136/21 зазначено, що: «У пункті12розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року №540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)». Виходячи із взаємозв`язку норм права, які були прийняті органом законодавчої влади в Україні під час дії карантину, введеного Урядом України у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), цілей, з метою яких ці норми впроваджені, а також з метою недопущення безпідставного звуження прав учасників цивільних правовідносин, пункт 12 Перехідних і прикінцевих положень ЦК України щодо продовження під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, підлягає застосуванню і у тому випадку, коли тривалість строку позовної давності, визначена законом. За таких обставин, законом передбачено продовження позовної давності щодо вимог за якими перебіг позовної давності не закінчився станом на 02 квітня 2020 року. Оскільки, перебіг трирічної позовної давності щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за спожиті житлово-комунальні послуги за квітень 2017 року закінчився під час дії карантину, а тому ці строки продовжуються, що свідчить про дотримання позивачем позовної давності при зверненні до суду з даним позовом щодо стягнення заборгованості за період з 02 квітня 2017 року. Натомість, з детального розрахунку заборгованості вбачається, що у спірний період відповідачем періодично проводилися оплати послуг позивача, зокрема у січні 2023 року в сумі 500,00 гривень, у травні 2023 року 500 гривень, у серпні 2023 року 260,00 гривень, у січні 2024 року 500,00 гривень, у лютому 2024 року 500,00 гривень, у березні 2024 року 375,00 гривень, загалом за спірний період відповідачами сплачено 2635,65 гривень, що свідчить про переривання строку позовної давності та визнання відповідачами свого обов`язку щодо оплати наданих послуг. Отже, встановивши, що відповідачі неодноразово сплачували житлово-комунальні послуги в період з 12 березня 2017 року до 31 березня 2024 року, суд приходить до висновку про переривання відповідачами позовної давності. Вказане також узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду у справі №464/2736/15-ц від 14 листопада 2019 року. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не порушено строк позовної давності та позовні вимоги підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача щодо стягнення судових витрат з відповідача , суд вважає за необхідне зазначити таке. Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. На підтвердження витрат позивача на правничу допомогу адвокат надала Договір про надання професійної правової допомоги № 19 від 25.04.2024року; Акт прийому-здачі наданих послуг за договором про надання правничої (правової) допомоги від 24.07.2024 року на загальну суму 3000,00 грн. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи характер та обсяг виконаної адвокатом роботи, співмірність витрат зі складністю справи та виконаною роботою, часом, який необхідний для виконання такої роботи адвокатом, суд дійшов висновку про можливість відшкодувати позивачу за рахунок відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3000,00 грн.,. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, у зв`язку із задоволенням позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3 028,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved