Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Представник позивача Органу опіки та піклування Луцької міської ради в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. Позов обґрунтовано тим, що за адресою: [ADDRESS] проживають відповідачі з дітьми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вказує, що відповідачі ухиляються від виконання батьківських обов`язків по вихованню дітей. Так, 24 січня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Олицької селищної ради розглядалось питання неналежного виконання [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . підставою для розгляду даного питання став факт повідомлення від поліції, що в родині відповідачів діти замерзають в будинку. Під час виїзду комісії до вказаного будинку, було виявлено, що в будинку незадовільні умови проживання, було дуже холодно, брудно, стояв різкий запах диму. Менша дитина була одягнута у верхній одяг, та при огляді дитини було виявлено, що одна рука в дитини була обморожена.Діти були госпіталізовані до дитячої обласної лікарні. Після виписки з лікарні, матір з дітьми булитимчасово власштовані до Волинського обласного центру соціально-психологічної допомоги до покращення умов в будинку, однак [PERSON] через декілька днів залишила дітей в центрі, а сама поїхала додому.Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 13.03.2024 року малолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] був наданий статус дітей, позбавлених батьківського піклування. З метою постановки малолітніїх дітей на облік дітей,які можуть бути усиновлені, необхідно позбавити їх батьків батьківських прав. За час перебування дітей у КП « Волинський обласний спеціалізований будинок дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи з порушенням психіки» Волинської обласної ради батьки навідували дітей чотири рази,під час перших зустрічей діти плакали та не хотіли ідти до батьків. Згідно з інформацією Олицької селищної ради, відповідачі не звертались у службу у справах дітей Олицької селищної ради щодо повернення дітей в сім`ю. За адресою їх проживання відповідачів не виявлено, зі слів сусідів відповідачі не з`являлись в селі понад пів року. Відповідачі не виконують свої батьківські обов`язки по відношенню до дітей більше 6 місяців, не проживають разом з дітьми, не займаються їх утриманням і розвитком, не виявляють по відношенню до них батьківської любові і турботи. За вказаних обставин, відповідно до положень п.2 ч.1 ст.164 СК України,ст.166 СК України просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Стягувати з [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини, усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття, на особистий рахунок дітей у відділені Державного ощадного банку України. Стягувати з [PERSON] аліменти в розмірі частини, усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, на особистий рахунок дитини у відділені Державного ощадного банку України. Передати малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] органу опіки та піклування Луцької міської ради для подальшого влаштування до сімейних форм навчання. Ухвалою від 13 серпня 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Від представника позивача Перій С.М. надійшла заява, в якій просить розгляд справи проводити за відсутності представника органу опіки та піклування Луцької міської ради, позовні вимоги підтримує, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи. Встановлено, що копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з доданими документами, надіслано відповідачам засобами поштового зв`язку на адресу зареєстрованого місця проживання, що відповідає вимогам п. 2 ч. 7 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу України. Адресовані відповідачам поштові відправлення згідно рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень повернулися на адресу суду з відміткою «вручено особисто 05.09.2024 року». Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника), без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Таким чином, суд виконав покладений на нього обов`язок інформувати учасників справи про її розгляд. Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, суд виходить з того, що відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (далі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу. Однак з гарантій ст. 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього. Суд звертає увагу, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. Зважаючи на те, що судом вжито всіх залежних від нього заходів щодо повідомлення відповідачів про розгляд справи, незалежно від того чи отримали відповідачі адресовану їм кореспонденцію, суд вважає, що гарантії ст. 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті. Будь-яких заяв від відповідачів не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити їх правову позицію щодо предмета спору. Відтак, враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, суд висновує, що відповідач вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. При цьому суд враховує правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18 березня 2021 року по справі 911/3142/19, відповідно до якої направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважити повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі № 913/879/17, від 21.05.2020 у справі № 10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі № 24/260-23/52-б). Беручи до уваги ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач обґрунтованих клопотань про відкладення судового засідання, суду не надав, в силу положень ст. 223 ч. 1 ЦПК України, суд вважає за доцільне продовжити судовий розгляд за відсутності відповідача. Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно. За погодженням представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та оцінивши зібрані та досліджені по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Як вбачається з матеріалів цивільної справи, [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження, де в рядку мати зазначено « [PERSON] » (а.с.5,12). [PERSON] є батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про його народження, де в рядку батько зазначено « [PERSON] » (а.с.12). Запис про батька [PERSON] , [INFO] складений за вказівкою матері, що підтверджується відповідним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо проведення державної реєстрації народження дитини відповідно до ст.135 Сімейного кодексу України (далі - СК України) (а.с.9-10). Відповідно до рішень виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.02.2024 року № 137-1,№ 137-2 малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] направлені у КП «Волинський обласний будинок дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи з порушенням психіки» Волинської обласної ради терміном на 6 місяців (а.с.7,15). Відпоівідно до рішень Луцької міської ради від 13.03.2024 року № 186-1, № 186-2 про надання статусу дитини, позбавленої батьківського піклування [PERSON] .. [PERSON] , малолітнім дітям [PERSON] та [PERSON] був наданий статус дітей, позбавлених батьківського піклування (а.с.8,16). Згідно листа КП «Волинський обласний будинок дитини для дітей з ураженням центральної нервової системи з порушенням психіки» Волинської обласної ради від 17.07.2024 року № 264/10/2-24 вбачається, що малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] поступили у вказаний заклад і на даний час знаходяться на повному державному утриманні. За час перебування дітей в закладі, батьки [PERSON] та [PERSON] відвідували дітей 29.04.,09.05., 19.05,09.06.2024 року. Під час перших зустрічей діти не хотіли йти до батьків та плакали. Декілька разів телефонували та цікавились станом здоров дітей (а.с. 19). За змістом листа селищної голови Олицької селищної ради Прендецького О. від 16.07.2024 року вбачається, що начальником ССДС Олицької селищної ради Гордійчук Л.Д. та комісією було проведено виїзд в [ADDRESS] для обстеження умов проживання [PERSON] , [PERSON] . За даною адресою сім`ї не виявлено, будинок зачинений, подвір`я заросло бур`янами. Зі слів сусідів, дані особи не з`являлися в селі понад пів року. У службу у справах дітей Олицької селищної ради не надходило звернень від останніх щодо повернення дітей (а.с.20). Згідно висновку органу опіки та піклування від 23.09.2024 року № 253, затвердженого рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради № 539-1 від 26 вересня 2024 року, визнано доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . засобами доказування є показання свідків, виклик яких за приписами ч.1 ст.91 ЦПК України здійснюється судом за заявою учасника справи. Виконуючи приписи ч.1 ст.264, ч.4 ст.265 ЦПК України та даючи мотивовану оцінку аргументам, наведеним позивачем, як учасником справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову, а також доказам, якими вони підтверджуються, з урахуванням засад змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, зазначаючи норми права, які були застосовані судом та мотиви їх застосування, суд приходить до наступного висновку. За змістом ч.1 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.165 Сімейного кодексу України (далі - СК України) право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом по справі встановлено, що позивач по справі, будучи органом опіки та піклування, має право на звернення до суду з даним позовом. У відповідності до ч.4 ст.155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, зокрема, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що звернення позивача до суду з позовом про позбавлення відповідачів [PERSON] , [PERSON] батьківських прав та стягнення аліментів, здійснено у спосіб, передбачений законом. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно до ст.18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом ч.1 ст.9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З урахуванням викладеного, суд приймає до уваги, що Європейський суд з прав людини у п.п.47-49 рішення від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» (заява №39948/06) зазначив, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкоджати цьому, є втручання у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на повагу до приватного і сімейного життя). Визначаючи, чи було конкретне втручання «необхідним у демократичному суспільстві», Суд повинен оцінити у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей п.2 ст.8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як того вимагає ст.8. Також Суд зазначив, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Також слід зазначити, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці, яка є частиною національного законодавства України, у п.54 рішення від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України» (заява №31111/04) зазначив, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. Статтею 15 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Питання взаємовідносин між батьками та дитиною також регулюються ст.ст.151, 153, 157, 158, 159 СК України, якими передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. З матеріалів справи, зокрема, письмових доказів, вбачається, що участь відповідачів, як матері у вихованні синів [PERSON] та [PERSON] , та як батька у вихованні сина [PERSON] дійсно була недостатньою, їх поведінка свідчить про нерозуміння ними обов`язку піклуватись про дітей, брати участь у їх вихованні та утриманні, підтверджує не бажання відповідачів приймати участь у їхньому житті, здійснювати забезпечення дітей всім необхідним. Згідно вимог ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Визначаючись з правовідносинами, які виникли між сторонами та їх змістом на підставі наданих позивачем доказів, суд відповідно до ст.89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Вирішуючи питання про правомірність втручання у право відповідачів на повагу до її сімейного життя, гарантоване ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якою охоплюється і питання про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з того, що таке втручання не становитиме порушення ст.8 Конвенції у випадку, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи декільком цілям, визначеним в п.2 даної статті, та є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей (п.50 рішення Європейського суду у справі «Хант проти України). Приймаючи до уваги особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України, зокрема, відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що втручання у право відповідачів має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Досліджуючи питання про відповідність втручання у право відповідачів «цілям», зазначеним в п.2 ст.8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) суд вважає, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дітей відповідачів - [PERSON] .. [PERSON] , а тому має законну мету у розмінні п.2 статті 8 Конвенції. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідачів, «необхідним в демократичному суспільстві», судом були досліджені надані позивачем докази на предмет їх достатності та обґрунтованості, виходячи із того, що поняття «ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини» є оціночним поняттям і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку. За змістом ч.ч.2, 3 та 4 ст.150 СК України батьки зобов`язані: піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст.180 СК України). Натомість дослідженими судом матеріалами справи підтверджується, що відповідач [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 12 лютого 2024 року (акт изакладу охорони здоров`я та органу внутрішніх справ України про дитину, покинуту в пологовому будинку,іншому закладі охорони здоров`я від 12.02.2024 року а.с.6,11) , не приймали достатньої участі у вихованні своїх дітей, не здійснювали їх матеріальне забезпечення, дуже рідко цікавились станом їх здоров`я, інтересами та потребами. В даній конкретній ситуації судом також враховується, що держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (п.52 рішення Європейського суду у справі «Савіни проти України»). Разом з тим, реалізація державою зазначених обов`язків вимагає від відповідачів активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Натомість судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] жодного разу не звернулися до уповноважених державних органів з метою надання їм сприяння у реалізації своїх батьківських обов`язків та не вчиняли дій, спрямованих на поліпшення відносин з дітьми, в тому числі і за час перебування останніх в в КП «Волинський обласний центр соціально-психологічної допомоги». Пі час судового провадження відповідачі жодного разу не з`явились в судові засідання по розгляду справи про позбавлення їх батьківських прав стосовно дітей, що також оцінюється судом як один із проявів байдужого ставлення відповідачів, як матері та батька , до подальшої долі дітей та відсутність у них наміру брати участь у їх житті. Наведене в своїй сукупності, на думку суду, свідчить про ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, свідоме нехтування ними та не бажання їх виконувати, що є підставою для позбавлення їх батьківських прав. Також під час розгляду справи по суті судом було з`ясовано, що діти відповідачів з лютого 2024 року проживають окремо від відповідачів , а тому в даному випадку позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дітей у відповідачів, як матері та батька, оскільки вони не проживають разом із ними протягом тривалого часу. Крім того, даний захід не виключає можливості побачення відповідачів зі своїми дітьми та спілкування з ними за наявності у них такого наміру. Тобто в даному випадку, позбавлення батьківських прав відповідачів фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію у відносинах між батьками та їх дітьми. Крім того, суд звертає увагу, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідачі мають право у випадку зміни своєї поведінки та ставлення до дітей на поновлення батьківських прав в порядку, передбаченому ст.169 СК України. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами доказування, як письмові докази та показання свідків. За змістом ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини, які мають значення для правильного вирішення спору (ч.1 ст.95 ЦПК України). Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.77, ч.1 ст.78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. З урахуванням викладеного, беручи до уваги вимоги закону, які регулюють спірні правовідносини сторін, суд приходить до висновку, що позивач по справі надав суду належні та переконливі докази того, що відповідачі свідомо нехтують своїми батьківськими обов`язками та довів їх винну поведінку щодо умисного ухилення від участі в забезпеченні фізичного, духовного та морального розвитку дітей: малолітніх [PERSON] та [PERSON] . За вказаних обставин, позбавлення відповідачів батьківських прав відповідатиме інтересам дітей, оскільки відповідачі, як їх батьки, тривалий час не піклуються про дітей, тобто не забезпечують їх особистих прав та інтересів; не створюють для них всіх необхідних побутових умов; не здійснюють їх виховання; не забезпечують підготовки до самостійного життя; не забезпечують необхідним харчування, медичним доглядом та лікуванням, що негативно впливає на їх фізичний розвиток та духовний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дітьми в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення; не надають дітям доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню ними загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до їх внутрішнього світу. Подібна поведінка відповідачів свідчить про їх байдуже ставлення як до юридичного обов`язку, так і до природної потреби піклуватися про своїх дітей, нерозуміння ними необхідності брати участь у їх вихованні та утриманні, що, як наслідок оцінюється судом як небажання відповідачів приймати участь у житті дітей, здійснювати забезпечення їх всім необхідним для нормальної життєдіяльності та розвитку. Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі №203/3505/19. Одночасно з цим судом враховується, що подібна поведінка відповідачів, які фактично самоусунулися (ухилилися) від виховання своїх дітей, позбавляє їх можливості підставно заперечувати проти задоволення позову (постанова Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі №311/563/20). З огляду на викладене, детально проаналізувавши обставини справи, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для застосування до відповідачів, крайнього заходу впливу, передбаченого ст.164 СК України, у виді позбавлення їх батьківських прав стосовно них, як дітей, що, виходячи із дійсних правовідносин сторін та добровільної позиції відповідачів, які не бажають приймати в будь-якій формі участі у житті своїх дітей, не суперечить ст.9 Конвенції про права дитини та ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, у зв`язку з чим позов підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ч.ч.2, 3 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Отже, вирішення судом питання про стягнення аліментів з особи, стосовно якої ухвалене рішення про позбавлення батьківських прав, має імперативний характер та не залежить від змісту поданого до суду позову, тобто не охоплюється принципом диспозитивності цивільного судочинства, передбаченим ст.13 ЦПК України. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджується у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття (ч.2 ст.183 СК України). Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред`явлення позову. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги, що відповідачі по справі є фізичними особами працездатного віку; належних доказів на підтвердження стану здоров`я, наявності аліментних та (або) грошових зобов`язань перед іншими особами, а також тяжкого матеріального становища, які б унеможливлювали чи істотно впливали на виконання ними обов`язку щодо утримання своїх рідних дітей, відповідачами суду надано не було, суд, з урахуванням відсутності заяви органу опіки та піклування, як позивача, про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі, приходить до висновку про спроможність відповідачів брати участь в утриманні дітей шляхом сплати аліментів в частині від їх заробітку (доходу), а саме, з [PERSON] аліменти в розмірі 1/3 частини, усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення старшою дитиною повноліття, на особистий рахунок дітей у відділені Державного ощадного банку України. З [PERSON] аліменти в розмірі частини, усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття, на особистий рахунок дитини у відділені Державного ощадного банку України. Ухвалюючи таке рішення, суд виходить із вимог діючого законодавства України та необхідності захисту інтересів дітей, що мають першочергове значення. Відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд вважає на необхідне допустити негайне виконання рішення щодо стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. За змістом ч.ч.4, 5 ст.167 СК України якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам. Іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Матеріалами цивільної справи підтверджується відсутність відомостей про батька [PERSON] , [INFO] , оскільки відомості про нього були внесені до актового запису про його народження за вказівкою відповідача в порядку ст.135 СК України. Наявності інших родичів чи осіб, передбачених ч.4 ст.167 СК України, яким би за їх заявою могли бути передані для подальшого влаштування діти [PERSON] та [PERSON] , під час судового розгляду встановлено не було і матеріали цивільної справи відомостей про наявність таких осіб не містять. Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» соціальний захист та захист прав дітей у межах своєї компетенції здійснюють районні, районні у містах Києві та Севастополі місцеві державні адміністрації, виконавчих органів міських, районних у містах, сільських, селищних рад. Відповідно до п.3 «Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, органами опіки та піклування є районні, районні у м. Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад, у тому числі об`єднаних територіальних громад, які провадять діяльність із соціального захисту дітей, які перебувають у складних життєвих обставинах, у тому числі забезпечення їх права на виховання у сім`ї, надання статусу дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, влаштування дітей-сиріт і дітей, позбавлених батьківського піклування, встановлення опіки та піклування над дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, із захисту особистих, майнових і житлових прав дітей. Відповідно до п.35 вказаного Порядку після встановлення статусу дитини-сироти або дитини, позбавленої батьківського піклування, районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за місцем походження такої дитини вживає вичерпних заходів до влаштування її в сім`ю громадян України (усиновлення, під опіку, піклування, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу). З огляду на викладене, позовна вимога про передачу подальшого влаштування дітей [PERSON] та [PERSON] органу опіки та піклування Луцької міської ради підлягає задоволенню, як така, що відповідає вимогам закону та обумовлена забезпеченням найкращих інтересів дітей. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звернувся до суду з позовом, який складається з двох позовних вимог: 1) про позбавлення відповідачів батьківських прав стосовно дітей з передачею подальшого їх влаштування органу опіки та піклування (вимога немайнового характеру) та 2) стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей. Згідно положень п.14 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір» (далі - Закону) судовий збір не справляється за подання заяви про захист прав малолітніх чи неповнолітніх осіб. За змістом ч.1, п.п.1 п.1 ч.2 ст.4 Закону судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленому законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду. За подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Станом на 01 січня 2024 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3028 грн.00 коп.. Отже, судовий збір, від сплати якого при поданні позову до суду був звільнений позивач по справі, становив 3028 грн. На підставі викладеного, приймаючи до уваги задоволення позову в межах всіх заявлених вимог з відповідачів на користь держави підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 3028 грн. , від сплати якого при поданні позову до суду був звільнений позивач. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи, передбачені ч.3 ст.133 ЦПК України, відсутні.

Outcome: approved