Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що 15 липня 1989 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстрований Тираспольським міським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис №106. Від вказаного шлюбу неповнолітніх дітей не мають. Позивач зазначає, що у неї з чоловіком різні характери, через що часто виникали різного роду конфлікти, а також у них різні погляди на сімейне життя та сімейні відносини. Протягом останнього часу відповідач зловживає спиртними напоями та часто підіймає на неї руку, у зв`язку з чим їхнє спільне життя стало неможливим. Позивач вказує, що через постійні конфлікти та непорозуміння між ними їхня сім`я далі існувати не може. На теперішній час вони не проживають разом, шлюбних стосунків не підтримують, їх шлюб носить виключно формальний характер. Подальше збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Також позивач вказує, що неодноразово зверталась до відповідача з питання розірвання шлюбу через органи ДРАЦС, однак він не реагує та не бажає розривати шлюб, а тому позивач звернулась до суду та просить задовольнити позовні вимоги, а також зазначає, що на примирення не згодна. Також просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються зі сплаченого нею судового збору за подання позову до суду в розмірі 1211 гривень 20 копійок, та витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 4000 гривень. Ухвалою від 02 квітня 2024 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про його процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України. 28 травня 2024 року від представника відповідача адвоката Кресюн В.А., який діє на підставі ордеру серії ВН №1365174 від 28 травня 2024 року та договору про надання правничої допомоги №16 від 22 травня 2024 року, до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник позивача просить відмовити у задоволенні позовних вимог, а також просить поновити відповідачу строк на подання відзиву на позовну заяву, обґрунтовуючи це тим, що в період часу з 03 травня 2024 року по 19 травня 2024 року відповідач знаходився у своєї матері, яка захворіла, та доглядав за нею. 20 травня 2024 року відповідач прибув до постійного місця проживання і отримав повістку від 09 травня 2024 року, позовну заяву з додатками та ухвалу суду від 02 квітня 2024 року про відкриття провадження у цивільній справі №491/234/24. У зв`язку з тим, що відповідач лише 20 травня 2024 року дізнався про існування позову позивача про розірвання шлюбу, та враховуючи те, що він не є юридично обізнаною людиною, а для належного захисту свого інтересу йому необхідно було знайти адвоката, укласти з ним відповідний договір, який би вивчив матеріали справи, підготував відзив на позов, надіслав його сторонам по справі, для чого необхідний певний час, у зв`язку з чим ним був пропущений термін на подачу відзиву на позов, а тому представник відповідача просив визнати поважними причини пропуску строку для подачі відзиву на позов та поновити відповідачку строк для подачі відзиву на позовну заяву. Судом встановлено, що ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви з додатками неї відповідач отримав 18 травня 2024 року, що підтверджується поштовим повідомленням, яке повернулося до суду (а.с.52). Відзив на позовну заяву представником відповідача подано до суду 28 травня 2024 року через систему «Електронний суд», у зв`язку з чим строк подання відзиву на позовну заяву, встановлений ухвалою суду про відкриття провадження не порушено, тобто, відзив на позову заяву представником позивача подано в межах визначеного законодавством строку. Крім того щодо безпідставності задоволення позовних позивача про розірвання шлюбу представник відповідача у відзиві зазначає, що позивач та відповідач уклали шлюб ще 15 липня 1989 року по любові і продовжують проживати однією сім`єю в житловому будинку за однією адресою. Жодних непорозумінь між позивачем та відповідачем на протязі сімейного життя не виникало і не виникає і зараз. Жодного разу відповідач не піднімав та не піднімає «руку» на позивача. Ця обставина жодними об`єктивним доказом не підтверджена, і не може бути підтверджена, бо такого в дійсності не було ніколи. Факти зловживання відповідачем спиртними напоями також жодним об`єктивним доказом не підтверджені і не можуть бути підтвердженими, бо відповідач переніс інсульт-крововилив в мозок, йому в м. Києві у 2019 році проведено операцію, він є інвалідом 2 групи довічно, йому спиртні напої вживати категорично заборонено лікарями. Позивач у 2007 році перенесла операцію па серці за матеріальної підтримки відповідача, який сплатив за операцію 6000.00 доларів США, є інвалідом III групи. Між позивачем та відповідачем не має жодних конфліктів, вони продовжують проживати в одному житловому будинку, зареєстровані за однією адресою, продовжують підтримувати шлюбні стосунки, у них спільний бюджет, жодних непорозумінь не має і шлюб не носить формального характеру. Шлюб має бути збереженим, бо він не суперечить інтересам позивача та відповідача. Позивач не зверталася до відповідача з пропозицією про розірвання шлюбу у ВРАЦС м. Ананьєва і це твердження не відповідає дійсності. Позивач на підтвердження своїх доводів не надала до суду жодного об`єктивного доказу, що підтверджує те, що вона з такою пропозицією до відповідача не зверталася і йому про неї не відомо. Підстави для розірвання шлюбу, наведені представником позивача, є формальними, загальними, а тому не повинні братися судом до уваги взагалі (а.с.32-34). Також 12 червня 2024 року до суду засобами поштового зв`язку від представника відповідача надійшов відзив на позову заяву аналогічного змісту, до якого додано, зокрема, копії з медичної карти амбулаторного хворого №24512 відносно [PERSON] , копія щоденника щодо перебігу хвороби, копія пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 04 серпня 2021 року на ім`я відповідача, згідно якого відповідач є особою з інвалідністю 2-ї групи, інвалідність армії. Також представником відповідача були надані заперечення на стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат з надання професійної правничої допомоги у розмірі 4000 гривень (а.с.74). Крім того представником відповідача 07 жовтня 2024 року до суду було подано заяву про надання строку на примирення (а.с.83-85), в якій представник позивача просить надати сторонам строк на примирення терміном 6 місяців, навівши в обґрунтування доводи, аналогічні у відзиві на позовну заяву, а також зазначає, що відповідач як з початку укладення шлюбу, та і по теперішній час прикладає зусилля щодо збереження шлюбу, він докладає максимум зусиль щодо врегулювання спірних питань між подружжям без застосування надмірних емоцій. Відповідач вносить свій вклад у ведення спільного бюджету, підробляє тимчасовими підробітками, сплачує комунальні послуги, а саме, за електроенергію, газопостачання та здійснює інші витрати задля справедливого узгодження і розподілення на задоволення потреб сім`ї. Відповідач зацікавлений у збереженні сім`ї, вважає, що відсутні підстави для розірвання шлюбу. Позивач в судове засідання не з`явилась. Однак з`явилась її представник адвокат Юраш І.О., яка діє на підставі ордеру серії ВН №1344910 від 18 березня 2024 року та договору про надання правничої допомоги від 18 березня 2024 року, яка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, обґрунтовуючи це тим, що вони наполягають на розірванні шлюбу, оскільки тривалий час між подружжям тривають непорозуміння, в провадженні Котовського міськрайонного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження відносно відповідача за вчинення ним кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, де потерпілою є позивач. На теперішній час відповідач чинить як психологічний, так і фізичний тиск на позивача, постійно погрожує. Постійні конфлікти призводять до моральних страждань позивача, що унеможливлює спільне проживання з відповідачем в одному будинку. Крім того справа розглядається в суді більше шести місяців, що перевищує навіть найбільший передбачений законодавством строк на примирення, однак відповідач жодного разу не намагався врегулювати їхні конфлікти та непорозуміння, жодних зусиль щодо збереження шлюбу не прикладає, натомість постійний тиск з боку відповідача призводить до психологічних страждань позивача. А тому відсутні підстави для надання сторонам строку на примирення. Також додала, що ніхто не може примушувати чоловіка та жінку до шлюбу. Крім того додала, що позивач та відповідач не мають та не ведуть спільного побуту вже тривалий час, проживають в окремих кімнатах, що підтвердив відповідач в судовому засіданні. Відповідач зі свого боку жодних дій з метою примирення з позивачем не здійснював. При цьому представник позивача 14 жовтня 2024 року подала до суду додаткові пояснення у справі, в яких викладені доводи, які були озвучені представником позивача в судовому засіданні, та в підтвердження цих доводів до додаткових письмових пояснень представником позивача додано витяг з офіційного сайту Котовського міськрайонного суду Одеської області щодо розкладу призначених до розгляду справ, з якого вбачається, що на 11 листопада 2024 року у вказаному суді призначено до судового розгляду кримінальне провадження, у якому обвинуваченим зазначений відповідач, а потерпілою зазначена позивач, її захисником [PERSON] .. Також до додаткових письмових пояснень додано копію листа Котовського міськрайонного суду Одеської області від 08 жовтня 2024 року №06.01-11/137/2024, адресованого потерпілій [PERSON] , згідно якого в провадженні Котовського міськрайонного суду Одеської області знаходиться кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №12023167180000025 від 04 лютого 2023 року відносно [PERSON] , обвинуваченого у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, на даний час кримінальне провадження призначено до розгляду по суті у спрощеному провадженні на 09 годину 30 хвилин 11 листопада 2024 року (а.с.90-95). Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він бажає зберегти шлюб. Позивач жодного разу не пропонувала йому розірвати шлюб через органи ДРАЦС. Вони прожили разом 30 років. Він матеріально утримував позивача, відремонтував та створив належні умови у житловому будинку, в якому вони проживають. Сплачує за комунальні послуги. Також він сплатив за лікування позивача та проведення їй операції на серці. Останнім часом у нього також погіршився стан здоров`я, внаслідок чого він отримав інвалідність, він переніс операцію, а тому погіршився його матеріальний стан, оскільки він не може працювати і з того часу в нього з позивачем погіршилися стосунки, почалися проблеми в сім`ї, зникло взаєморозуміння між ним та позивачем. Дійсно, в лютому 2023 року між ними виник інцидент, але вважає, що спровокувала його позивач, однак після того він більше ніколи не застосовував до позивача фізичної сили. З того часу вони проживають в різних кімнатах, він самостійно готує собі їжу, пере речі, матеріально він позивачу не допомагає, оскільки не має такої змоги, однак це тимчасово. Окрім того в нього є матір, яка останнім часом хворіє і потребує матеріальної підтримки. Також зазначив, що позивач не бажає з ним жити та виганяє з будинку, бажає його виселити, на що він не згоден, а хоче зберегти сім`ю та проживати в будинку, в який він вклав свої гроші та здоров`я. Крім того відповідач додав, що дійсно суттєвих спроб щодо примирення з позивачем не здійснював, оскільки позивач взагалі не бажає з ним спілкуватися. Представник відповідача в судовому засіданні також зазначив, що позовні вимоги вони не визнають. Пояснив, що позивач та відповідач прожили разом у шлюбі багато років. Вважає, що збереження сім`ї можливе. Про існування кримінального провадження за фактом спричинення відповідачем позивачу тілесних ушкоджень вони не знали. Однак в подальшому з боку відповідача відносно позивача таких дій не вчинялось. Відповідач має скрутне матеріальне становище, однак це тимчасово. Відповідач має хвилювання щодо можливого виселення його з житлового будинку, в якому він проживає з дружиною, однак не це є головним запереченням проти розірвання, оскільки відповідач бажає зберегти сім`ю. Також представник відповідача додав, що вважає за доцільне надати сторонам строку на примирення, чим підтримав подану ним заяву про надання строку на примирення та просить задовольнити. З приводу заяви представника відповідача щодо надання сторонам строку для примирення суд зазначає наступне. Відповідно до ч.7 ст.240 ЦПК України в справі про розірвання шлюбу суд може зупинити розгляд справи і призначити подружжю строк для примирення, який не може перевищувати шести місяців. Відповідно до ч.1 ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 10\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене частиною 1\~статті 111 СК України\~вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК України (натепер ч.7 ст.240 ЦПК України)). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи. Згідно з ч.2 ст.18, п.3 ст.51, ч.3 ст.56, ч.1 ст.110 СК України, дружина і чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань, при цьому способом захисту сімейних прав та інтересів, у тому числі є право на припинення шлюбних відносин шляхом пред`явлення до суду позову про розірвання шлюбу одним з подружжя. Відповідно до ч.ч.3 та 4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що за час сімейного життя у сторін склалися обставини, які виключають можливість спільного проживання. Примирення між подружжям та збереження сім`ї неможливо. В позовній заяві позивач зазначила, що примирення не можливе, оскільки їх сім`я розпалася остаточно та не може бути відновлена, час на примирення не потрібен (а.с.3). З матеріалів позовної заяви встановлено відсутність у подружжя неповнолітніх дітей. Матеріали позовної заяви надійшли на адресу суду 19 березня 2024 року, з цього часу розгляд справи неодноразово відкладався та позиція позивача щодо розірвання шлюбу не змінилася, що підтверджується письмовими поясненнями її представника та наданими в судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов до висновку, що шлюб існує формально, подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам, зокрема позивача. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Виходячи з вимог закону та обставин даної справи, суд вважає, що надання строку для примирення є недоцільним. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, взявши до уваги відзив представника відповідача на позовну заяву та заперечення представника відповідача про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат за надання професійної правничої допомоги, вивчивши документи справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Позивачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 23 жовтня 2006 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області (а.с.5-7). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 18 жовтня 2006 року Ананьївським РВ ГУМВС України в Одеській області (а.с.8-10), витягом з реєстру територіальної громади, виданим відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №146 від 22 березня 2024 року (а.с.23). При розгляді справи встановлено, що 15 липня 1989 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який зареєстрований Тираспольським міським відділом реєстрації актів громадського стану, актовий запис №106, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 15 липня 1989 року Тираспольським міським відділом реєстрації актів громадського стану (а.с.11). Від вказаного шлюбу позивач та відповідач неповнолітніх дітей не мають. Статтею 51 Конституції України та ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Як вбачається з пояснень позивача вказаних у позовній заяві, а також наданих в судовому засіданні пояснень представника позивача, відповідача та його представника, зазначеної вільної згоди між сторонами по справі не має. Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч.4 ст.10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Отже положення ст.51 Конституції України та ст.24 СК України відповідають Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Аналогічні положення містить ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. З роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у п.10\~постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що проголошена\~Конституцією України\~охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що сімейні стосунки в позивача та відповідача не склалися, тож позивач прийняла рішення про розірвання шлюбу у зв`язку з тим, що між нею та відповідачем повністю відсутнє взаєморозуміння в зв`язку з різними поглядами на життя та на сімейні стосунки. В зв`язку з повною несумісністю характерів сім`я розпалася, шлюбні відносини припинили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивач та відповідач не підтримують шлюбних стосунків та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між ними розірвати. Суд, враховує бажання позивача та вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Частиною 1 ст.141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем було сплачено судовий збір за подачу позову до суду в розмірі 1211 гривень 20 копійок. Відповідач по справі є особою з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого Пенсійним фондом України 04 серпня 2021 року (а.с.65), а відтак, відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», він звільнений від сплати судового збору, а отже, має право не сплачувати судовий збір. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Зазначене стосується і випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору, про що вказано у постанові ВСУ від 01.03.2017 року по справі №6-152цс17 та абз.2 п.35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах». Таким чином, обов`язок відповідача з відшкодування позивачу витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, в силу вимог ч.6 ст.141 ЦПК України та п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» переходить до держави і має бути здійснений у встановленому законом порядку. Частиною 6 ст.141 ЦПК України передбачено, що компенсація учаснику справи понесених ним судових витрат за рахунок держави здійснюється у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Разом з тим слід звернути увагу, що така норма має загальний характер і стосується компенсації всіх видів судових витрат, передбачених ст.133 ЦПК України. Натомість, судовий збір є окремим видом судових витрат і порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ч.2 ст.133 ЦПК). Статтею 7 Закону України «Про судовий збір» врегульовані питання повернення судового збору. За змістом даної статті закону передбачено, що, у випадках, установлених п.1 ч.1 цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю. У разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову (тотожне за змістом правило передбачено і ч.1 ст.142 ЦПК). Процедурні аспекти порядку повернення суми сплаченого судового збору врегульовані наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787 «Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів». Таким чином, в контексті обставин даної цивільної справи компенсація позивачу суми сплаченого нею судового збору в сумі 1211 гривень 20 копійок, відповідно до квитанції № 1300012549 від 18 березня 2024 року (а.с.1) має бути здійснена шляхом повернення їй таких коштів у сумі 1211 гривень 20 копійок. Що стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача витрат за надання професійної правничої допомоги в розмірі 4000 гривень, суд приходить до часткового задоволення цієї частини позовних вимог, виходячи з наступного. Частиною 2 ст.141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. В матеріалах справи міститься ордер серії ВН №1344910 від 18 березня 2024 року, копія договору про надання правничої допомоги від 18 березня 2023 року, копія додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 18 березня 2024 року, копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, копія квитанції до прибуткового касового ордеру №5 від 18 березня 2024 року та попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які поніс позивач у зв`язку зі зверненням до суду з даним позовом (про розірвання шлюбу) (а.с.12-18). Вивчення вказаних документів встановлено, що відповідно до додаткової угоди до договору про надання правничої допомоги від 18 березня 2024 року, укладеної між позивачем та адвокатом Юраш І.О. сума гонорару (винагороди) адвокату становить 4000 гривень (а.с.16). З копії квитанції до прибуткового касового ордеру №5 від 18 березня 2024 року вбачається, що адвокатом Юраш І.О. отримано від [PERSON] грошові кошти в розмірі 4000 гривень (а.с.12). Вивчивши вище вказані документи, беручи до уваги складність справи, значення справи для сторін, обсяг наданим адвокатом послуг позивачу, суд приходить до висновку про те, що з відповідача на користь позивача має бути стягнуто судові витрати, пов`язані з наданням позивачу правничої допомоги, в розмірі 2000 гривень.

Outcome: partial