Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Орган опіки та піклування - Виконавчого комітету Кольчинської селищної ради звернувся до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] (надалі - Дитина) та стягнення аліментів в розмірі 1598,00 гривень, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовуються доводами про те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки, внаслідок чого притягалася до адміністративної відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків, зловживає алкоголем та поводить себе агресивно. За результатами проведення оцінки безпеки Дитини, 27.05.2024 року було встановлено, що Дитина знаходиться у небезпечних умовах: в будинку брудно, відсутні продукти харчування, Дитина голодна, внаслідок чого малолітнього було негайно відібрано від матері. [PERSON] доставлено до медичного закладу у стані алкогольного сп`яніння. Після відібрання від матері, Дитина була направлена до КНП «Обласна дитяча лікарня» Закарпатської обласної ради, де при обстеженні у неї було виявлено пневмонію та гайморит. Таким чином, за доводами сторони позивача, [PERSON] свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, ніде не працює, не забезпечує сина належним харчуванням та необхідним лікуванням, а тому її слід позбавити батьківських прав. Представник позивача попередньо подала заяву, в якій повідомила, що просить провести розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання відповідач в судове засідання не з`явилася, про причини неявки суд не повідомила, відзиву не подала. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. 1. Судовим розглядом справи встановлено, що предметом спору, тобто правовим об`єктом з привиду якого виникла конфліктна ситуація між сторонами справи є сімейні правовідносини, пов`язані з виконанням батьківських обов`язків по відношенню до Дитини. В контексті хронології існуванням спірних правовідносин суд наводить наступні обставини справи. Згідно з даними Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00045266419 від 29.05.2024, державна реєстрація народження Дитини була проведена відповідно до частини першої ст. 135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері). 14.06.2016 року видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] , відповідно до якого батьками [PERSON] , [INFO] є мати - [PERSON] та батько - [PERSON] (а.с. 7). Згідно з даними акту проведення оцінки рівня безпеки дитини складеного 27.05.2024 в.о. начальника Служби у справах дітей [PERSON] , ПОГСПВП №1 Мукачівського РУП капітаном поліції Клевець Р.І., директором КНП «ЦПМСД» [PERSON] встановлено, що Дитина неохайна, в брудному одязі, має ознаки систематичного недогляду. Мати не працює, коштів для утримання Дитини не має, у неї присутні ознаки сильного алкогольного сп`яніння, дитина голодна та сторониться її. Бабуся Дитини повідомила, що її дочка поводить себе агресивно. Зі слів Дитини, він рідко миється, відсутні засоби гігієни та немає водопостачання, мати декілька днів випиває, тому він боїться з нею перебувати. У сім`ї відсутні кошти для придбання їжі та одягу, він тривалий час кашляє. З протоколу №27996/2024 медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 27.05.2024 року вбачається, що відповідачка була направлена на огляд до медичної установи інспектором Мукачівського РУП в Закарпатській області лейтенантом Дужак Д. з метою оформлення адміністративних матеріалів. За висновком огляду встановлено, що [PERSON] перебуває у стані алкогольного сп`яніння (3,19 промілле). 27.05.2024 року відносно відповідача було складено протокол про адміністративне правопорушення ВАВ №943640 за ч. 1 ст. 184 Кодексу України про адміністративні правопорушення за ухилення від виконання передбачених законодавством обов`язків щодо виховання сина. Відповідно до розпорядження селищного голови №111/02-4/1 від 27.05.2024 «Про негайне відібрання дитини та позбавлення батьківських прав», зобов`язано негайно відібрати від матері - [PERSON] малолітнього сина - [PERSON] та тимчасово до остаточного вирішення долі Дитини влаштувати його на повне державне утримання в заклад для дітей відповідного віку. 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, у контексті з доводами та запереченнями учасників справи, суд враховує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права». Виходячи з міжнародно-правових зобов`язань держави, положень ст. 8 Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства. Статтею 8 Конвенції передбачено, що: «Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб». Європейський суд з прав людини в своєму рішенні від 7 грудня 2006 року за результатами розгляду справи «Хант проти України» (Заява N 31111/04) (п.п. 54-55) зазначив, що: «між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків». В іншому своєму рішенні від 18 грудня 2008 року (справа «Савіни проти України», Заява №39948/06, п.п. 47, 48) Європейський суд з прав людини вказав на те, що: «право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", Суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини" (Kutzner v. Germany), N 46544/99 п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини" (Sommerfeld v. Germany), [GC], N 31871/96, п. 66, ЄСПЛ 2003-VIII). Також, при вирішенні переданого на розгляд суду позову, слід врахувати те, що в Декларації прав дитини, яка проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, одним з принципових положень визначено те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.91 №789-XII в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Крім того, в ст. 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. В свою чергу, Конвенцією про контакт з дітьми, яка ратифікована Україною 20 вересня 2006 року (частина перша та друга ст. 4, п. «с» ст.7) передбачено, що дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Забезпечення перед прийняттям рішення наявності достатньої інформації, зокрема від носіїв батьківської відповідальності, для прийняття рішення в найвищих інтересах дитини, і, коли необхідно, одержання додаткової інформації від інших відповідних органів чи осіб. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини першої статті 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з приписами пунктів 2, 3 частини першої ст. 164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення нею здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною (застосовують фізичне або психічне насильство, недопустимі методи виховання). Роз`яснюючи вищевказані законодавчі положення, Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді прав про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (п. 16) (надалі - Постанова) зазначив, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічні правові висновки містяться у Постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 у справі № 459/3411/18. По відношенню до спірної по справі ситуації слід зазначити, що одним з фундаментальних принципів демократичного суспільства є законність, на яку посилається преамбула до Конвенції. Законність передбачає, серед іншого, що втручання з боку виконавчої влади в права осіб повинне бути предметом ефективного контролю. Цей контроль звичайно здійснюється судовою владою (принаймні, в якості останньої інстанції), оскільки судовий контроль надає найкращі гарантії незалежності, неупередженості і належної правової процедури. Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано «необхідним у демократичному суспільстві», воно повинно бути обґрунтовано «гострою соціальною необхідністю». Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Як зазначалося перед цим, позбавлення батьківських прав є втручанням у сімейне життя. Однак таке втручання в даному випадку буде виправданим і пропорційним, оскільки цього потребують інтереси Дитини. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У поданому суду висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Кольчинської селищної ради від 04.06.2024 №02-9-6/628 наведено аргументи щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно сина, які полягають в тому, що мати протягом тривалого часу фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків. Відповідач притягалася до адміністративної відповідальності за ст. 178 КУпАП, а саме розпивання пива, алкогольних, слабоалкогольних напоїв у заборонених законом місцях або поява у громадських місцях у п`яному вигляді, а також за ч. 1 ст. 184 КУпАП за ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню свого малолітнього сина. В рамках проведення планових рейдів по виявленню бездоглядних дітей Служба у справах дітей Кольчинської селищної ради спільно з представниками поліції навідували сім`ю [PERSON] та неодноразово зауважували на неналежне виконання нею батьківських обов`язків, необхідність покращити умови проживання. [PERSON] ніде не працює, не забезпечує сина належним харчуванням, необхідним лікуванням. Вона повідомила комісію з питань захисту прав дитини, що працевлаштовуватися не збирається. Виходячи з наведеного, орган опіки та піклування Виконавчого комітету Кольчинської селищної ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] . Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи на предмет їх відповідності зазначеним судом нормам права, суд виходить з того, що фактичними даними по справі належним чином підтверджено обставини щодо свідомого ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню та утриманню Дитини. Доказів, які б спростовували зазначені висновки суду, матеріали справи не містять. У свою чергу, відповідач, доказів на підтвердження вчинення нею дій, які б свідчили про бажання змінити свою поведінку з метою належного виконання батьківських обов`язків суду не надала. При ухваленні рішення в даній справі суд враховує положення частини першої ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 21 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. У спірній по справі ситуації, суд, передусім, виходить з того, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів самої Дитини, тому задовольняючи позов в цій частині суд вважає, що від такого вирішення справи у житті Дитини настануть позитивні наслідки. І таке втручання для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції суд визнає виправданим у спірній по справі ситуації і здатним забезпечити належний захист інтересів Дитини для її подальшого гармонійного розвитку. Щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання Дитини, слід зазначити наступне. Відповідно до частин другої, третьої та п`ятої ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. У відповідності до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Правовими нормами Конвенцією ООН «Про права дітей» від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХII) передбачено, що держави - учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. У відповідності з положеннями ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною другою статті 193 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо батьки не беруть участі в утриманні дитини, влаштованої до державного або комунального закладу охорони здоров`я, навчального або іншого закладу, аліменти на дитину можуть бути стягнуті з них на загальних підставах. За рішенням суду аліменти можуть перераховуватися на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України (частина третя статті 193 Сімейного кодексу України). Відповідно до частини другої статті 182 Сімейного кодексу України мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину становить не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На час розгляду справи для дітей від 6 до 18 років встановлено гарантований розмір аліментів у сумі 1598,00 грн. Враховуючи вищенаведене, оскільки позов у частині позбавлення батьківських прав задовольняється, а особа, позбавлена батьківських прав не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини (частина друга статті 166 Сімейного кодексу України), підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього [PERSON] , [INFO] у розмірі 1598,00, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову та досягнення Дитиною повноліття. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову повністю. 3. Питання про розподіл витрат зі сплати судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України. На підставі наведеного та

Outcome: approved