Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що 14 вересня 2018 року Слов`янський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області зареєстрував шлюб між нею та [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис №302. Від спільного шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на сімейне життя та обов`язки з ведення спільного господарства, через що збереження шлюбу неможливим та таким, що суперечить інтересам сторін. Фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Спору про поділ майна немає. В зв`язку з викладеним, позивач просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 14 вересня 2018 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №302, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON] . Сторони в судове засідання не викликались відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. 07 травня 2024 року ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області було прийнято до розгляду дану позовну заяву з відкриттям провадження. Розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідачем неодноразово на адресу суду надходили заяви про відкладення розгляду справи. Так, 16 травня 2024 року відповідачем було надано заяву з проханням направити на його електронну адресу позовну заяву з додатками та надати додатковий строк для надання відзиву на позовну заяву. 03 червня 2024 року відповідачем було направлено на адресу суду клопотання про надання сторонам строку для примирення строком на шість місяців. Вказане клопотання було частково задоволено ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 13 червня 2024 року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, та сторонам було надано строк на примирення тривалістю три місяці. Крім того, 03 червня 2024 року відповідачем було надано відзив на позовну заяву. 07 червня 2024 року позивач надала відповідь на відзив, а 12 червня 2024 року відповідач надав заперечення на відповідь на відзив. 17 жовтня 2024 року відповідачем надано чергову заяву про відкладення судового засідання для надання додаткових пояснень по справі. Суд неодноразово сприяв відповідачу у реалізації його законних прав, зокрема на ознайомлення із матеріалами справи та відкладення розгляду у справі з поважних причин, надавав строк на примирення. Однак, враховуючи встановлені обставини та зважаючи на строки розгляду справи, суд вважає, що клопотання відповідача від 17 жовтня 2024 року про відкладення судового засідання, яке призначено на 21.10.2024 о 08:00 год., для надання додаткових пояснень, є безпідставним та поданим до суду з метою затягуванням строків розгляду справи. Так, в обґрунтування вимоги про відкладення розгляду у справі на інший день через додаткові пояснення, які можуть суттєво вплинути на розгляд справи, відповідач не навів жодних поважних причин та мотивів. Формулювання вимоги про відкладення розгляду у справі «для надання додаткових пояснень» суд вважає формальним, оскільки така причина не підтверджена належними доказами, крім того, по справі відповідачем вже були надані відзив та заперечення на відповідь на відзив, що суд вважає достатнім для вирішення питання про розірвання шлюбу. Відповідач, [PERSON] надав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що він є далекобійником і працює на фурі з перевезення вантажів, дуже рідко буває вдома, бо йому потрібно утримувати сім`ю, щоб вони не знали ні в чому потреб та вели гідний спосіб життя. Отже, він не може достатньо часу проводити разом із сім`єю не з суб`єктивних, а об`єктивних обставин. Цей позов для нього є несподіванкою. Зазначив, що криза у стосунках буває в кожній сім`ї, але в їхній не має різних поглядів на життя, він не вживає алкоголь, не має шкідливих звичок і жодного разу не провокував скандалу в сім`ї. Вони з дружиною разом вже більше 10 років, у шлюбі більше 6 років, почуття любові до позивача не змінилося, тому він взагалі не розуміє підстав виникнення даного спору і все, що написано в позові є вигадками і надуманими міркуваннями. Крім того, вони з позивачем виховують разом спільну дитину, сина [PERSON] , якому виповнилось лише п`ять років. Син його дуже любить, сумує за ним, коли батько в рейсах, вони мають з ним дуже міцні стосунки, і він дуже прив`язаний до батька. Вважає, що розлучення батьків може погіршити психоемоційний стан дитини, що негативно відобразиться на його загальному стані. Він бажає зберегти сім`ю заради спільного малолітнього сина, якому потрібна повноцінна сім`я, що відповідає інтересам дитини та їхньої сім`ї. В зв`язку з викладеним просив відмовити в задоволенні позову. Позивачем надано відповідь на відзив, в якій зазначено, що розлади у родині розпочалися давно. Саме те, що відповідач є далекобійником і рідко бував вдома, стало причиною непорозумінь і того, що позивач та відповідач стали один одному чужими людьми. Позивач не має почуттів до відповідача і не бажає більше перебувати в даному шлюбі, оскільки на даний час перебуває в сімейних стосунках з іншим чоловіком, відтак збереження даного шлюбу фактично не можливе. Позивач із сином мешкають окремо від відповідача. Позивач займається вихованням та утриманням сина, самостійно сплачує за житло, в якому вони із сином проживають. Відповідач зрідка спілкується з сином в телефонному режимі, не забезпечує його в тій мірі, яка є необхідною для розвитку сина, відтак твердження відповідача про те, що розлучення батьків може погіршити психоемоційний стан дитини, не відповідає дійсності, адже більше 8 місяців син проживає лише з матір`ю без батька, відтак дитина емоційно прийняла той факт, що між позивачем та відповідачем фактично припинені шлюбні відносини. Позивач не бажає зберігати цей шлюб, не бачить жодних можливостей для поновлення відносин, а тому наполягає на розірванні шлюбу. Відповідачем надані заперечення на відповідь на відзив, в яких він зазначив, що відсутні жодні докази перебування позивача у шлюбі з іншим чоловіком, ніяких розладів в їхній сім`ї немає. Стверджує, що розлади у сімейних стосунках були, як і у будь-яких інших сім`ях, проте ці розлади не можуть бути підставою для розірвання шлюбу. Зазначає, що у повній мірі забезпечує сім`ю. Вважає, що дитина не прийме той факт, що батьки розлучилися, оскільки у нього з сином дуже близькі і теплі стосунки, вони дуже прив`язані один до одного. Просив не приймати відповідь на відзив представника позивача. Ухвалою Слов`янського\~міськрайонного суду\~Донецької області\~від 13\~червня 2024\~року, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 24 вересня 2024 року, клопотання відповідача про надання строку для примирення задоволено частково та надано сторонам строк для примирення тривалістю три місяці. Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 09 жовтня 2024 року провадження по справі було відновлено. Суд, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи на наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 14 вересня 2018 року, який було зареєстровано у Слов`янському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про що зроблено відповідний актовий запис № 302, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 14 вересня 2018 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Від цього шлюбу сторони мають малолітню дитину, [PERSON] , [INFO] . Їх сім`я фактично розпалася та протягом тривалого часу сторони проживають окремо. Спору про місце проживання дитини на теперішній час немає. Судом на виконання вимог п.10 постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» було надано сторонам строк для примирення терміном три місяці. Судом встановлено, що примирення не настало, позивач наполягає на розірванні шлюбу. Подальше збереження шлюбу та спільне проживання неможливе та суперечить інтересам позивача. В Постанові Пленуму Верховного суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначається, що при розгляді справ, які виникають у зв`язку з укладенням, припиненням шлюбу, а також з інших сімейних відносин, необхідно виходити з положень Конституції України, норм Сімейного кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, а також інших нормативно правових актів, що регулюють сімейні відносини. Згідно з ч. 1 ст. 3 Сімейного кодексу України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Згідно зі\~ ст. 24 Сімейного кодексу України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 Сімейного кодексу України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, шлюб має добровільний характер та ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка і припиняється внаслідок його розірвання, що засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків і позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Незгода лише будь-кого зі сторін продовжувати шлюбні стосунки є підставою для визнання її права вимагати розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Судом встановлено, що позивач не має наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, збереження шлюбу суперечить її інтересам, та враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 113 Сімейного Кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач [PERSON] бажає залишити собі прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п/п 1,2 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» з позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду з позовом про розірвання шлюбу позивач [PERSON] сплатила судовий збір у сумі 1\~073,60 грн. Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] про розірвання шлюбу, а тому з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 1\~073,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved