Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

У липні 2024 року позивач [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4251913 від 11.01.2024 року. І. Позиція сторін у справі. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 16.11.2007р. по 23.05.2024р., від якого мають двох дітей - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Під час перебування в шлюбі позивач та [PERSON] (далі відповідач 2) придбали транспортний засіб марки «AUDI А4», 2013 року випуску, білого кольору, д.н.з. [NUMBER] . У 2017 році [PERSON] виїхав за кордон де працює і проживає, приїздив в Україну останній раз у 2021 році. Протягом усього часу перебування чоловіка за кордоном автомобілем марки «AUDI А4» користувалася позивач у м. Біла Церква в своїх інтересах та в інтересах дітей. Однак, на початку червня 2024 року позивач отримала ухвалу суду від 14.05.2024\~ про відкриття провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні транспортним засобом шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. Із долучених до вказаної справи матеріалів справи, а саме свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, позивач довідалась, що автомобіль, яким вона користується, її бувший чоловік [PERSON] 11.01.2024р. продав своєму батькові [PERSON] (далі відповідач1),\~ через застосунок «Дія». Позивач звернулась до територіального сервісного центру та отримала відповідь РСЦ ГСЦ МВС в Київській області від 26.04.2024р., з якої вбачається, що перереєстрація автомобіля «AUDI А4», д.н.з. [NUMBER] відбулася на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу сформованого за допомогою Порталу «ДІЯ», та заяви нового власника, завіреної електронним цифровим підписом. Позивач стверджує, що вказаний договір купівлі-продажу, на підставі ст. 215 ЦК України, ст. 68 СК України, має бути визнаний недійсним, оскільки автомобіль був придбаний у 2021 році, у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] , тобто він є об`єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача 2, позивач не надавала згоди на продаж даного автомобіля, а також їй не було відомо про наміри відповідача 2 відчужити цей автомобіль. Представник відповідачів, адвокат Кузьменко Є.А., заперечуючи позовні вимоги, вказує, що авто марки «AUDI А4», д.н.з. [NUMBER] ніколи не було майном спільної сумісної власності та відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем цього автомобіля. ІІ. Процесуальні дії та рішення у справі. Білоцерківський міськрайонний суд Київської області своєю ухвалою від 02.08.2024 прийняв позовну заяву до розгляду, відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначив підготовче засідання (а.с. 31-32). 29.08.2024 позивач та її представник [PERSON] подали клопотання про витребування доказів (а.с. 35-38). Ухвалою суду від 29.08.2024 задоволено клопотання позивача та витребувано від Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію стосовно перетину державного кордону України громадянином України [PERSON] , у період з січня 2021 року по серпень 2024 року (а.с.41). 12.09.2024 на електронну адресу надійшла відповідь на ухвалу суду (а.с. 51-53). 01.10.2024 представник відповідачів [PERSON] подав клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів (а.с. 54-64). Ухвалою суду від 01.10.2024, занесеною до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідачів про долучення до матеріалів справи доказів та закрито підготовче провадження у справі (а.с.65-67). В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] підтримали позов. Представник відповідачів [PERSON] позов не визнав. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. ІІІ. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що 16 листопада 2007 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що стверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого 16.11.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області (а.с. 9). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2024 по справі № 357/1908/24 провадження № 2/357/1917/24, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 14). Встановлено, що 16.07.2021 за [PERSON] було зареєстровано право власності на автомобіль марки «AUDI А4», 2013 року випуску, білого кольору, VIN-номер - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , що стверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 16). Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу № 3245/2024/4251913 [PERSON] 11.01.2024 року продав\~ [PERSON] транспортний засіб марки «AUDI А4», 2013 року випуску, білого кольору, VIN-номер - [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , що стверджується копією договору оформленого в електронній формі засобами Порталу «Дія» (а.с. 17-18). З відповіді Регіонального сервісного центру\~ ГСЦ МВС в Київській області від 26.04.2024р., вбачається, що перереєстрація автомобіля «AUDI А4», д.н.з. [NUMBER] відбулася на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу сформованого за допомогою Порталу «ДІЯ», та заяви нового власника, завіреної електронним цифровим підписом, що передбачено п. 8-1 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінетів Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (а.с. 19). Встановлено, що наразі, існує відкрите Білоцерківським міськрайонним судом провадження по справі № 357/5422/24 провадження №2/357/2828/24 за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні транспортним засобом шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України. Правочином є найбільш розповсюджений юридичний факт, за допомогою якого набуваються, змінюються або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. Зміст договору як угоди домовленості (правочину) двох або більше сторін складає сукупність визначених на їхній розсуд сторін та погоджених ними умов, у яких закріплюються їхні права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 626, частина перша статті 628 ЦК України) Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Частиною першою статті 627 ЦК України установлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтями 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом і повинен бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, якими передбачено, зокрема, право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і в залежності від цього у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено. Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину. Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права. Положеннями частин 3, 4 ст.368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно з ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Права подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, передбачені статтею 65 СК України. Відповідно до частини другої статті 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою (абзаци перший і другий частини другої статті 364 ЦК України).\~ Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення (частина друга статті 183 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20) зроблено висновок про те, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. В даному випадку, представник відповідачів\~ в судовому засіданні стверджував, що відповідач1 є добросовісним набувачем, він знав, що автомобіль «AUDI А4», 2013 р.в., д.н.з. [NUMBER] придбав його син [PERSON] за власні кошти, а тому на власний розсуд розпорядився своїм майном, виставив на продаж автомобіль, а\~ відповідач1 вирішив\~ придбати цей автомобіль. Представник відповідачів стверджує, що спірний автомобіль не належав подружжю на праві спільної сумісної власності. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовувала підстави своїх вимог тим, що\~ спірний автомобіль придбаний в період зареєстрованого шлюбу, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] , та був відчужений без її згоди. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу вбачається, що 16.07.2021 за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірний автомобіль. Водночас, з долучених представником відповідача до справи документів, зокрема: позовна заява про розірвання шлюбу, відзив на позовну заяву в межах розгляду справи № 357/5422/24, вбачається, що [PERSON] вказувала, що вони з колишнім чоловіком не проживають з 2017 року. Посилаючись саме на ці письмові заяви позивача [PERSON] , представник відповідачів заперечує належність автомобіля «AUDI А4» д.н.з. [NUMBER] до об`єктів спільної сумісної власності подружжя. Отже, в даному випадку, враховуючи позицію сторін, підлягає доведенню обставина перебування спірного майна в спільній сумісній власності подружжя. Однак, суд звертає увагу, що позивач не заявила вимогу про поділ майна подружжя чи визнання автомобіля «AUDI А4» спільним майном подружжя, чи повернення їй майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя. При цьому, сторона відповідача заперечує право власності позивача на даний автомобіль та стверджує, що [PERSON] за особисті кошти в період окремого проживання придбав автомобіль і тому він не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а був особистою приватною власністю [PERSON] . Сам по собі факт придбання спірного майна в період зареєстрованого шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя та відповідач вважає спростованою презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, поясненнями самої [PERSON] , яка\~ вказувала, що не проживає разом з чоловіком з 2017 р., а спірне авто було придбане в 2021р. Згідно ч.3,4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України) За відсутності вимоги про поділ майна подружжя, суд, в силу ст. 13 ЦПК України, в рамках даного спору не вирішував питання про визначення частки в спільному майні одного з подружжя та поділ цього майна, шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя, або встановлення порядку користування цим майном, стягнення компенсації за частку тощо. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що звернення до суду із позовними вимогами про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля є передчасним. В даному випадку, слід зазначити, що застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес позивача, яка не є учасником оскаржуваного правочину, полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу, тобто бувшому чоловіку. Однак, повернення майна його відчужувачу не відновить права позивача, а отже, позивачем обрано не ефективний спосіб захисту. Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18 (пункт 8.67)). З огляду наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки нею обраний не ефективний спосіб захисту. Позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля є передчасними, оскільки залишається не доведеним майнове право позивача на спірний автомобіль (частку) і позивачем не було визначено способу відновлення її порушеного права. Відповідно до п. 2 ч. 2 чт. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмови в позові - на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed