Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернулась в суд з вищевказаним позовом в інтересах [PERSON] посилаючись на те, що позивач понад 25 років працював у шкідливих умовах праці на посаді слюсаря ремонтника цеху по ремонту технологічного обладнання на ПАТ «Південний ГЗК». Висновком ЛЕК від 30.01.2024 позивачу встановлено професійне захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість третього ступеня. Комісією проведено розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (акт розслідування від 06.03.2024). Відповідно до довідки МСЕК від 18.07.2024 позивачу первинно встановлено 15% втрати працездатності безстроково. Він змушений перебувати постійно на обліку у лікарів, приймати ліки. У зв`язку з хронічним захворюванням порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він постійно відчуває погіршення розбірливості мови, зниження слуху на обидва вуха, постійний шум у голові та вухах, періодичне запаморочення, головний біль, що завдає йому моральних страждань. Вважає, що з боку відповідача повинна бути відшкодована позивачу моральна шкода, у розмірі 106 500 грн. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого видно, що до влаштування на роботу на підприємство відповідача позивач працював на інших підприємствах, робота на яких могла вплинути на його здоров`я. Звертаючись з позовом лише до АТ «Південний ГЗК» позивач намагається перекласти тягар відповідальності лише на одного роботодавця. Окрім цього, позивач знав про шкідливі умови праці, свідомо продовжував працювати в таких умовах тривалий час, та звільнився у зв`язку з виходом на пенсію, а не за станом здоров`я, хоча право на пенсію за віком отримав 12.06.2015, проте продовжував працювати. Також зазначають у відзиві, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження факту заподіянні моральної шкоди відповідачем, а також доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди. Довідка МСЕК не є належним доказом на підтвердження наявності моральних страждань позивача. Група інвалідності позивачу не встановлена, а отже він у звичайних виробничих умовах може виконувати професійну працю з помірним або незначним зниженням складності робіт, або із зменшенням обсягу виконуваної роботи. Вказують, що із наведених позивачем обставин не вбачається, яким чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача і, як наслідок, він отримав моральні страждання. З часу встановлення позивачу ступеню втрати професійної працездатності та звернення його до суду минуло 19 днів, та, на думку представника відповідача, за такий незначний проміжок часу позивач не встиг зазнати стільки моральних страждань, як вказано у позові. Зазначена позивачем сума моральної шкоди не відповідає засадам розумності та справедливості, що видно з аналізу судової практики у справах з аналогічним предметом спору. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Також вказують, що у разі стягнення з відповідача моральної школи слід застосувати до спірних правовідносин вимоги податкового законодавства та стягувати її з врахуванням податків та інших обов`язкових платежів. Представником позивача у встановлений судом строк відповідь на відзив не подано. 19 серпня 2024 року відкрито провадження у даній справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою від 21.10.2024 відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про розгляд даної справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , видно, що з 27 листопада 1997 року він прийнятий на роботу у ВАТ «Південний ГЗК» слюсарем-ремонтником цеху по ремонту технологічного обладнання. 15.06.2023 звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. Також встановлено, що з 12.07.1982 року по 03.10.1997 позивач працював на інших підприємствах за різними професіями: токарем, слюсарем, водієм. Як зазначено в інформаційній довідці про умови праці працівника при підозрі в нього хронічного професійного захворювання від 27.06.2023, згідно з Державними санітарними нормами та правилами «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затвердженими Наказом МОЗ України в 08.04.2014 № 248, загальна оцінка умов праці позивача за період роботи на АТ «ПІВДЗГК» віднесена до 4 класу «Небезпечні». Медичним висновком ЛЕК спеціалізованого профпатологічного закладу охорони здоров`я ДУ «Український НДІ промислової медицини» від 30.01.2024 №146 [PERSON] встановлено професійний характер захворювання: хронічна двобічна сенсоневральна (нейросенсорна) приглухуватість третього ступеня (з помірним зниженням слуху). В анамнезі захворювання вказано, що початкові прояви хвороби позивача були встановлені під час чергового професійного огляду у 2010 році. Систематично він отримував курс відновлювальної терапії, спостерігався у ЛОР- лікаря, у 2011, 2012, 2014, 2015, 2018, 2023 роках проходив стаціонарне лікування та обстеження. Відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 05 березня 2024 року проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] професійного захворювання. Згідно з пунктами 17,18 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи слюсарем-ремонтником управління з ремонту технологічного устаткування з 27.11.1997 по 15.06.2023 [PERSON] виконував наступні види робіт: ремонтував, монтував, демонтував, випробовував, регулював та налагоджував особливо складне устаткування, агрегати та машини і здавав після ремонту; виконував слюсарне оброблення деталей і вузлів зв 6-7-м квалітетами; розбирав і складав вузли та устаткування в умовах напруженої і щільної посадок. Під час ведення цього процесу, через недосконалість робочого місця, виконував роботи, що характеризуються впливом шуму, рівень якого перевищував нормативне значення. Причинами професійного захворювання визнано: шум. Еквівалентний рівень шуму перевищує нормативний на 7 дБА (87 дБА при ГДР 80 дБА). При первинному огляді обласною МСЕК №2 18 липня 2024 року [PERSON] встановлено 15 % втрати професійної працездатності по туговухості з 24 червня 2024 року безстроково. Із довідки АТ «Південний ГЗК» від 27.08.2024 №70 видно, що загальний стаж [PERSON] на підприємстві складає 25 років 06 місяців 20 днів, стаж в шкідливих умовах праці 24 роки 06 місяців 16 днів. Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. Статтею 43 Конституції України\~визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 153 Кодексу законів про працю України встановлено, що забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці.\~ \~ \~ \~ Стаття 173 КЗпП закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає встановленим факт спричинення позивачу моральної шкоди внаслідок настання у нього стійкої втрати професійної працездатності, встановленої 25.07.2023 року безстроково. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач за власним бажанням тривалий час продовжував працювати в шкідливих умовах праці, що стало причиною виникнення у нього професійного захворювання, оскільки саме на роботодавця покладається обов`язок забезпечити якісні та безпечні умови праці. Також суд\~не \~погоджується із\~запереченнями представника\~відповідача про\~відсутність у\~відповідача підстав\~для відшкодування\~позивачу моральної\~шкоди у\~зв`язку з\~недоведеністю її\~вини,\~відсутністю причинного\~зв`язку між\~отриманим позивачем\~професійним захворюванням\~та протиправними\~діяннями підприємства, оскільки із пунктів 17, 18 вказаного Акту розслідування хронічного професійного захворювання видно, що професійне захворювання позивача виникло під час роботи в АТ «ПІВДГЗК» та виконання робіт за своєю спеціальністю слюсар-ремонтник, яка була пов`язана з впливом шуму. При цьому, робота позивача на інших підприємствах не зазначена в Акті розслідування в якості обставин виникнення професійного захворювання. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів робочого місця та його негативного впливу на здоров`я позивача - відповідачем не надано. Відсутність встановлених осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи, не вказує на відсутність вини підприємства відповідача в отриманні позивачем професійного захворювання. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року встановлено, що обов`язок з відшкодування моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI (3988-17) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частина 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, змінився його звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення звичайного способу життя та вимагає від позивача додаткових зусиль для його організації. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст. 3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У пункті 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини АТ «ПІВДГЗК», яким було допущено перевищення показників шуму на робочому місці позивача, що підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності та визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання і які не оспорило підприємство відповідач, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення) та з урахуванням інших обставин. Згідно зі ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу з 24.06.2024 року 15 % ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням безстроково,\~обсяг фізичних\~та моральних\~страждань позивача,\~їх інтенсивність\~та довготривалість\~(із\~наданих доказів\~видно,\~що прояви\~хвороби виявлялись\~з 2010\~року,\~встановлений діагноз\~двобічна нейросенсорна\~приглухуватість);\~ істотність\~вимушених змін\~у його\~життєвих стосунках\~(з\~2011\~року систематично\~проходив стаціонарне\~лікування та\~обстеження);\~наслідків,\~що наступили.\~ Також суд враховує тривалість праці позивача в шкідливих умовах праці на підприємствівідповідача, яка склала 24 роки 06 місяців 16 днів. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 60 000,00 грн, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що він зазнає у зв`язку з погіршенням здоров`я. Щодо утримання з суми компенсації моральної шкоди податку суд зазначає таке. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподаткованого доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткування, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю. Як видно з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, а отже заподіяння шкоди життю та здоров`ю найвищого ступеня, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих позивачу внаслідок ушкодження здоров`я на виробництві, у зв`язку з чим, суд вважає, що стягнення має проводитись без утримання податку з доходу фізичних осіб. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в розмірі 60 000,00 грн. В стягненні решти суми на відшкодування моральної шкоди в розмірі 46\~500 грн слід відмовити. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору за подання даного позову, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в дохід держави у розмірі 600,00 грн.

Outcome: partial