Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Рух справи 19.07.2021 до Солом`янського районного суду міста Києва через систему «Електронний суд» надійшла вказана позовна заява, датована 16.07.2021, за підписом адвоката Самарцева Я.Ю. (діє на підставі ордеру), в якій позивач просить змінити порядок сплати аліментів, а саме в частині розподілення 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не на двох дітей, а лише на його рідного сина [PERSON] (2008 р.н.). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.07.2021 для розгляду зазначеної позовної заяви визначено суддю Зуєвич Л.Л. Ухвалою Солом`янського районного суду міста Києва від 27.07.2021 вказану позовну заяву прийнято до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (письмового провадження). Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 2 ст. 247 ЦПК України). Доводи позову В обґрунтування позову вказується, що рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 2/760/260/17, а також рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25.05.2017 у справі № 760/8351/15-Ц в частині стягнення аліментів на утримання малолітніх дітей вирішено стягувати з позивача ( [PERSON] ), на утримання малолітнього сина, [PERSON] , 2008 р.н., та дочки [PERSON] , 2014 р.н. аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з 24.04.2015 і до досягнення дітей повноліття. Звертається увага на те, що з моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів відповідно до ч. 3 ст. 128 СК України, було подано позов про визнання батьківства за рішенням суду щодо [PERSON] 2014 р.н. до Солом`янського районного суду міста Києва, яким було ухвалено рішення у справі від 24.05.2019 № 2/760/1242/19 про встановлення батьківства. У даному проваджені судом було проведено судово-генетичну експертизу, якою було встановлено, та винесено рішення, що біологічним батьком [PERSON] [INFO] є [PERSON] [INFO] . У позові зазначається, що протягом всього цього позивач сплачував і сплачує аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання свого сина [PERSON] 2008 р.н. та на [PERSON] 2014 р.н. У зв`язку з зазначеним позивач вважає за необхідне змінити порядок сплати аліментів, а саме: сплачувати аліменти у розмірі 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку саме на свого рідного сина [PERSON] 2008 р.н. Щодо правової позиції відповідача Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористалась. Як вбачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, копія ухвали про відкриття провадження у справі, яка направлялась разом з копією позову та доданими до нього документами, була отримана відповідачем 14.06.2023. Враховує, що жодних заяв, клопотань, пояснень з приводу позовних вимог або заперечень на позовні вимоги в будь-якій формі від відповідача на адресу суду не надходило, суд позбавлений можливості встановити правову позицію відповідача щодо предмету спору. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи, встановлені судом Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши докази на підтвердження таких обставин в їх сукупності, суд встановив наступне. Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.03.2017 у справі № 760/8351/15-ц (провадження № 2/760/60/17), зокрема, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини від всіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24. 04. 2015 року і до повноліття дітей (а.с. 8-11; https://reyestr.court.gov.ua/Review/65417919). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 25.05.2017 у справі № 76/8351/15-ц (провадження № 22-ц/796/5694/2017) у вказаній частині рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14.03.2017 залишено без змін (а.с. 18-26; https://reyestr.court.gov.ua/Review/66801755). За змістом ч. 3 ст. 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Як вбачається з Єдиного реєстру судових рішень, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30.12.2021 у справі № 760/26102/20 (провадження № 2/760/2958/21) змінено спосіб стягнення аліментів з [PERSON] за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.03.2017 у справі 760/8351/17, та визначено стягувати починаючи з 30.12.2021 з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 5 000 гривень до досягнення дитиною повноліття (а.с. 36-39; https://reyestr.court.gov.ua/Review/102380357). В установленому процесуальним законом рішення від 30.12.2021 не оскаржувалось та набрало законної сили. Разом з тим, рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24.05.2019 у справі № 760/12439/18, провадження № 2760/1242/19 (а.с. 12-17; https://reyestr.court.gov.ua/Review/82127013), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 04.11.2019 (провадження № 22-ц/824/10604/2019) /а.с. 50-55; https://reyestr.court.gov.ua/Review/85581544/ визначено: -Визнати [PERSON] , [INFO] , батьком дитини [PERSON] , [INFO] , народженої [PERSON] ; -Внести зміни до актового запису № 683 від 25.03.2014 року про народження дитини, складеного Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, вказавши в графі «батько» - [PERSON] , [INFO] , у відомостях про прізвище, ім`я, по батькові дитини зазначити « [PERSON] ». Мотиви, з яких виходить суд при розгляді цієї справи та застосовані ним норми права Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом ст. 180 Сімейного кодексу України (далі - СК України) батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Факт походження дитини від певної особи є підставою для виникнення у цієї особи обов`язків щодо дитини, визначених розділом ІІІ Сімейного кодексу України, у тому числі обов`язків щодо утримання дитини. За загальним змістом цих норм обов`язок утримання дитини батьком дитини виникає з підстав походження дитини саме від цього батька або на підставі акта про визнання особи батьком. Такого обов`язку в особи, яка не визнана батьком дитини, не виникає. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Згідно з ч. 2 ст. 197 СК України, за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення (наприклад, у зв`язку із перебуванням платника аліментів у лавах Збройних Сил України, тяжким матеріальним становищем тощо). Дана норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Наслідком ухвалення судом рішення про виключення з актових записів про народження дітей відомостей про позивача як батька дітей є, зокрема, відсутність у позивача від самого початку існування спірних правовідносин обов`язку утримання дітей, адже за змістом положень ст. 180 СК України обов`язок утримання дитини несуть лише її батьки. Отже, виключення запису про батьківство позивача є обставиною, що має істотне значення у розумінні ч. 2 ст. 197 СК України, і відповідно, є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, яка утворилась за період, коли він був записаний батьком дітей. Відповідні правові висновки викладені у постанов Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 477/1165/20 (провадження № 61-19171св20). У справі, яка є предметом розгляду, позивач просить змінити порядок сплати аліментів, а саме в частині розподілення 1/3 частини від всіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, не на двох дітей, а лише на його рідного сина [PERSON] (2008 р.н.), оскільки рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 24.05.2019 у справі № 760/12439/18 встановлено, що біологічним батьком [PERSON] [INFO] є [PERSON] 25.06.1971. Разом з тим, як встановлено судом рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 30.12.2021 у справі № 760/26102/20 (провадження № 2/760/2958/21) змінено спосіб стягнення аліментів з [PERSON] за рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14.03.2017 у справі 760/8351/17, та визначено стягувати починаючи з 30.12.2021 з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 5 000,00 грн до досягнення дитиною повноліття. Тобто, на момент розгляду справи, що є предметом розгляду, порядок стягнення аліментів з [PERSON] встановлено не рішенням від 25.05.2017 у справі № 76/8351/15-ц (провадження № 22-ц/796/5694/2017), на яке йде посилання у позові, а рішенням від 30.12.2021 у справі № 760/26102/20 (провадження № 2/760/2958/21), і не в частці від доходу, а у твердій грошовій формі. Суд враховує, що таке рішення винесено після подання [PERSON] позову у даній справі. Разом з тим, зауважується, що позивач своїм правом на подання заяви про зміну позовних вимог не скористався. Частиною другою статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України). Отже, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.03.2024 у справі № 725/3821/23 (61-15366св23). Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм. Відповідні висновки викладені у постанові у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-13667сво21), постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21). Під способами захисту суб`єктивних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18). При цьому під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що спричиняє потрібні результати, наслідки, тобто матиме найбільший ефект щодо відновлення відповідних прав, свобод та інтересів на стільки, на скільки це можливо. Обраний позивачем спосіб захисту має бути передбачений законом або договором. Суду завжди необхідно враховувати, до яких наслідків призведе застосування того чи іншого способу захисту: чи призведе це до тієї кінцевої мети, яку прагне досягнути позивач, звертаючись до суду (див. постанову Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 446/1/22, провадження № 61-12893св22). Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2019 у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19). Під ефективним засобом (способом) захисту слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Тому ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 25.04.2023 у справі № 904/9212/21). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц, від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц). Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (див. висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18). Позовні вимоги [PERSON] в редакції позову, що є предметом розгляду вимогам щодо ефективності пособу захисту наразі не відповідають. Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії); тому обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19, провадження № 12-84гс20). Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 23.11.2023 у справі № 685/547/23). Враховуючи все викладене в сукупності суд не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог. Щодо судового збору Приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи результат вирішення спору, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed