Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

Позивач АТ «Сенс Банк» ( до зміни назви АТ «Альфа Банк») звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості посилаючись на те, що 08 грудня 2011 року, між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив право вимоги за кредитним договором № 11379887000, ПАТ «Дельта Банк» . 09 грудня 2024 року між АТ «Альфа-Банк» та ПАТ «Дельта Баню» укладено договір відступлення (купівлі\-продажу) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за Кредитним договором № 11379887000 відступлені на АТ «Альфа-Банк» , а отже усі права кредитора за вказаним договором належать позивачу. Відповідно до рішення Київського районного \~ \~ \~ \~м.Полтави від 19.06.2014 по справі № 552/104/14-ц стягнуто з відповідача сумму боргу 858 990,77 грн. Відповідач неналежно не виконує взяті на себе зобов`язання, чим грубо порушує істотні умови Кредитоrо доrовору, а тому відповідно до ст. 625 ЦК України позивачем нараховані 3% річних у розмірі 77\~309,17 грн., інфляційні витрати 197\~537,56 грн., які просив стягнути разом з судовими витратами. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження по справі без повідомлення сторін. Ухвалою від 28 листопада 2022 року справу призначено розглядати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Згідно протоколу повторного авторозподілу справи від 04.04.2023 року справу передано на розгляд судді Миронець О.К., яка ухвалою від 07.04.2024 року прийняла до свого провадження Згідно протоколу автоматичного розподілу справи від 27 березня 2024 року справу передано на розгляд судді Кузіній Ж.В. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 28 березня 2024 року справу прийнято до провадження. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотань представника відповідача про зупинення провадження по справі та витребування доказів. У судове засідання представник позивача не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, надав суду заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала, позивачем не надано належні докази на обґрунтування заявлених вимог. Щодо стягнення коштів, надано контр розрахунок, оскільки нарахування повинно здійснюватися з 09 грудня 2019 року, а саме з дати укладення Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. Зазначила, що вона не була ознайомлена з матеріалами справи, документи в електронному суді є неналежної якості. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши докази по справі, дійшов до наступного висновку. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб,що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що непередбачені цими актами,але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.526,530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст.611 ЦК України). Судом установлено, що рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2014 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства „Дельта Банк до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітньої [PERSON] , 2004 року народження про стягнення заборгованості за кредитним договором позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Дельта Банк задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Дельта Банк заборгованість за кредитним договором в сумі 858 990 грн. 77 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом 558 466,59 грн., сума заборгованості за відсотками 300 524,17 грн. В задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства Дельта Банк до [PERSON] , яка діє як законний представник [PERSON] , 2004 року народження, яка є спадкоємцем [PERSON] відмовлено. Вирішено питання щодо судових витрат. Рішення набрало законної сили. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2021 року замінено стягувача Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» на правонаступника Акціонерне товариство «Альфа-Банк» щодо виконання рішення у цивільній справі № 552/104/14-ц за позовом Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк», що підтверджується Витягом з державного реєстру банків про внесення відповідного запису 01 грудня 2023 року. У ході судового розгляду представником відповідача не надано належних доказів щодо виконання [PERSON] судового рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2014 року. Одним із загальних принципів судочинства, закріплених в ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», ст.2,18 ЦПК України є обов`язковість судових рішень. Зокрема, судові рішення,що набрали законної сили,є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування(преюдиційність)судових рішень для інших судів визначається законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Також статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка з 11 вересня 1997 року в силу статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» (далі - Конвенція) згідно до висновку Великої Палати Верховного Суду від 06.06.2018 року по справі № 127/9870/16-ц. Стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики Європейського суду з прав людини як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Горнсбі проти Греції» (Hornsby v. Greece) від 19 березня 1997 року, заява № 18357/91, п. 40 констатував, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін. Отже, виконання рішення, винесеного будь-яким судом, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами. Згідно з ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд виходить з того, що ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі №444/9519/12, від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно достатті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставістатті 1050 ЦК України. Разом з тим, права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 року у справах № 703/2718/16-ц та №646/14523/15-ц, від 13.11.2019 року у справі №922/3095/18, від 18.03.2020 року у справі № 902/417/18 сформульовано висновки про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання і ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Правовий аналіз положень статей 526,599,611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 року у справі № 916/190/18. У постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 20.01.2016 року у справі №6-2759цс15 про те, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження» і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України). Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання за кредитним договором у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення та 3% річних від простроченої суми. В цій справі судом достовірно встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з неналежним виконанням боржником [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 11379887000 від 04 серпня 2008 року. Як встановлено судом, заборгованість за зазначеним кредитним договором боржником до цього часу не сплачена, рішення Київського районного суду м. Полтави від 19 червня 2014 року не виконано, що фактично не оспорювалось представником відповідача Гуржій ТА. під час судового розгляду. Заперечуючи проти позову, представник відповідача зазначала, що вона має неналежної якості додатки до позовної заяви, не була ознайомлена з матеріалами справи, проте суд не може прийняти дані обставини як підставу для відмови в задоволенні позову та звертає увагу, що дана справа перебуває у провадженні суду з 19 липня 2022 року, представник відповідача жодного разу не зверталась з клопотанням до 15 жовтня 2024 року щодо ознайомлення з матеріалами справи, хоча мала на це право. Таке клопотання представником відповідача вперше озвучено лише під час даного судового засідання. Згідно ч.1 ст. 33 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Представник відповідача не скористалась правом щодо завчасного ознайомлення з матеріалами справи. Щодо заперечень представника відповідача в частині дати нарахування індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, щодо права позивача нараховувати лише з дати укладення Договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, а саме з 09 грудня 2019 року, а не з 01 січня 2019 року , то суд виходить з наступного. За змістом статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено дослідженими в справі доказами, 09.12.2019 року між ПАТ «Дельта Банк» та АТ «Альфа-Банк» укладено Договір № 2098/К про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, який нотаріально посвідчений. Пунктом 2.1. зазначеного договору, згідно з додатком № 2 до договору, сторони передбачили, що ПАТ «Дельта банк» відступає АТ «Альфа-Банк» право вимоги, в тому числі і за кредитним договором № 11379887000, що укладений з відповідачем [PERSON] . Відповідно до п. 2 зазначеного договору АТ «Альфа Банк» набув всі права кредитора по кредитному договору № 11379887000, будь-які обмеження договором не встановлені . Враховуючи вищевикладене, позивач правомірно діяв звертаючись до суду з даним позовом та визначаючи період нарахування індексу інфляції та 3 % річних. Розмір зобов`язань відповідача [PERSON] перед банківською установою визначений судовим рішенням, яке вступило в законну силу. Таким чином, оскільки суду не надано доказів, що відповідачем [PERSON] фактично виконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором № 11379887000 від 04 серпня 2008 року, підтвердженого рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19.06.2014 року відбулось, позивач як кредитор має право на стягнення з відповідача сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України . Разом з тим, виходячи з того, що судове рішення про дострокове стягнення кредиту не припиняє зобов`язання боржника за кредитним договором повернути кредит та сплатити проценти за час користування ним,і якщо боржник не сплатив суму боргу, яка складається з тіла кредиту та процентів, нарахованих в певній сумі на час пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, то прострочення такого грошового зобов`язання не призводить до подальшої зміни його розміру, суд вважає, що 3% річних та інфляційні втрати як компенсація кредитору за неправомірне користування боржником грошовими коштами, повинні нараховуватись на суму основного боргу (тіло кредиту та проценти), яка згідно з рішенням Київського районного суду м. Полтави від 19.06.2014 року становить 858 990 грн. 77 коп., з яких: сума заборгованості за кредитом 558 466,59 грн., сума заборгованості за відсотками 300 524,17 грн Відповідно до наданого позивачем розрахунку, нараховано 3% річних за ст. 625 ЦК України за період з 13 січня 2019 року по 01.01.2022 року у розмірі 77\~309 грн. 17 коп., що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо стягнення інфляційних витрат за період з 01 січня 2019 року по 01 грудня 2021 року 197\~537 грн. 56 коп., то суд не погоджується з розрахунком наданим позивачем. За зазначений період індекс інфляції складав: січень 2019 - 101,00; лютий 2019 - 100,50; березень 2019- 100,90; квітень 2019- 101,00; травень 2019-100,70; червень 2019 -99,50; липень 2019 - 99,40; серпень 2019 \~ \~ \~ \~- 99,70; вересень 2019 - 100,70; жовтень 2019 - 100,70; листопад 2019- 100,10; грудень 2019- 99,80; січень 2020- 100,20; лютий 2020 -99,70; березень 2020- 100,80; квітень 2020- 100,80; травень 2020- 100,30; червень 2020- 100,20; липень 2020- 99,40; серпень 2020 \~ \~ \~ \~- 99,80; вересень 2020-100,50; жовтень 2020- 101,00; листопад 2020- 101,30; грудень 2020-100,90; січень 2021-101,30; лютий 2021-101,00; березень 2021-101,70; квітень 2021-100,70; травень 2021- 101,30; червень 2021- 100,20; липень 2021- 100,10; серпень 2021- 99,80; вересень 2021-101,20; жовтень 2021-100,90; листопад 2021- 100,80. Такі витрати складають : 858\~990,00 x 1.19473185 - 858\~990,00 =\~167\~272,71 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір у розмірі 4\~122 грн. 70 коп. Суд дійшов до висновку про задоволення 89 % позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3\~669,20 грн. ( 4122,70 грн.: 89 х100).

Outcome: partial