Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 16.03.2012 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] . До 01 червня 2024 року сторони проживали однією сім`єю, після чого припинили шлюбні стосунки, спільне господарство не ведуть. Спільне життя з відповідачем не склалося з причини того, що по прибуттю позивача зі Збройних сил України, він виявив, що відповідач зловживає спиртними напоями, перебуває в неадекватному стані, розвитком, вихованням дитини не займається, не організовує його харчування та вчиняє аморальні вчинки. Після їхніх спілкувань, позивач переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і суперечитиме його інтересам. Оскільки він наполягає на розірванні шлюбу, то у разі відмови судом у розірванні шлюбу буде примушення до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, зазначає, що по прибуттю зі Збройних сил України, виявивши, що відповідач зловживає спиртними напоями, перебуває в неадекватному стані, розвитком, вихованням дитини не займається, не організовує його харчування та вчиняє аморальні вчинки, він забрав дитину до себе та наразі син проживає з ним за адресою [ADDRESS] . Під час спілкування син повідомляв, що бажає залишитися разом з батьком. Враховуючи вищевикладене, з метою якнайкращого забезпечення інтересів дитини та реалізації її права на проживання в сім`ї одного з батьків та на піклування батьків, зважаючи, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей і ставлення позивача до виконання своїх батьківських обов`язків, яке є добрим та не може зашкодити розвиткові дитини, дитина бажає проживати разом з ним та те, що відповідач зловживає спиртними напоями, є підстави для визначення проживання дитини разом з батьком. Процесуальні дії у справі. 17.06.2024 позовна заява надійшла до суду. 27.06.2024 судом отримана інформація щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. 28.06.2024 позовна заява прийнята суддею до розгляду. Провадження у справі відкрито. Призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження. 22.07.2024 судом постановлена ухвала про витребування доказів за клопотанням представника позивача. 07.08.2024 на виконання ухвали суду отримана відповідь ВП №7 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області. 08.10.2024 на виконання ухвали суду отримана відповідь Комунального підприємства «Криворізька багатопрофільна лікарня з надання психіатричної допомоги» Дніпропетровської обласної ради». Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювались. Заяви, клопотання. Належним чином повідомлені учасники справи в підготовче засідання не з`явились. Представник позивача - адвокат Максимов Р.І. подав клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить задовольнити. Відповідач подала до суду заяву про проведення підготовчого засідання за її відсутності. Позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком не заперечує. Представник Органу опіки і піклування виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради надала копію рішення Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради від 18.09.2024 №351 "Про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] " та заявила клопотання про розгляд справи без участі представника виконкому, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Від представника Органу опіки і піклування виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради заяв/клопотань не надходило. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем та вважає можливим ухвалити рішення у справі за відсутності учасників справи, на підставі наявних у ній доказів. Фактичні обставини, встановлені судом. [PERSON] та [PERSON] з 16 березня 2012 року перебувають у шлюбі, який зареєстрований Дзержинським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №58 (а.с.19). Мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] (а.с.20). З 01 червня 2024 року шлюбно-сімейні відносини між сторонами припинені, проживають окремо, спільне господарство не ведуть, оскільки відповідач зловживає спиртними напоями, перебуває в неадекватному стані, розвитком, вихованням дитини не займається, не організовує його харчування та вчиняє аморальні вчинки. Шлюб між сторонами носить формальний характер, сторони не мають наміру продовжувати подальші шлюбні відносини, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам як позивача, так і відповідача. Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Місце проживання малолітнього [PERSON] зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.21), де він проживає разом з батьком. Відповідно до його особистих усних пояснень, бажає залишитись проживати з батьком. Відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно із актом обстеження умов проживання за місцем проживання матері не створено умов для проживання дитини. Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради вважає недоцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с.70). Постановою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 22 липня 2024 року [PERSON] притягнута до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.173-2 КУпАП (справа №213/3072/24, пр.3/213/1544/24) за вчинення домашнього насильства психологічного характеру відносно своєї матері [PERSON] . Постанова набрала законної сили 02 серпня 2024 року (а.с.52, 75-76). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з волевиявленням чоловіка припинити шлюб шляхом його розірвання на підставі рішення суду та щодо визначення місця проживання дитини. Норми права, які застосовує суд та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 110 Сімейного кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з приписами статті 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до статті 10 Цивільного кодексу України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За частиною 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями статті 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема статей 5, 8 вказаного міжнародного договору. * * * Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування (стаття 7 Конвенції про права дитини). Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У відповідності до статті 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. У відповідності до частини другої статті 54 СК України усі найважливіші питання життя сім`ї мають вирішуватися подружжям спільно, на засадах рівності. Дружина, чоловік мають право противитися усуненню їх від вирішення питань життя сім`ї. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Приймаючи рішення в інтересах дитини суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства. Відповідно до частини третьої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 СК України). Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати інтереси батьків. Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (зокрема, постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20). У постанові Верховного Суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. При вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини суди враховують спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; стосунки між дитиною і батьками в минулому; бажання батьків бути опікунами; збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання, школу, друзів; бажання дитини; безпекові питання. Органам державної влади слід враховувати чи страждатиме дитина через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки одного з батьків. Таким чином, обставини, встановлені у результаті детальної та поглибленої оцінки конкретної сімейної ситуації та фактори фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру приводять правила щодо визначення місця проживання малолітньої дитини судом в дію. * * * Положеннями ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, відповідно до якої обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.49 ЦПК України відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів приходить до висновку, що шлюбно-сімейні відносини сторони не підтримують, шлюб між ними фактично розпався, сім`я носить формальний характер, рішення позивача про звернення до суду із даним позовом є виваженим та відповідає волевиявленню чоловіка, відповідач позовні вимоги щодо розірвання шлюбу визнала. Таким чином, встановивши, що збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін, враховуючи конституційне право особи на шлюб за вільною згодою (стаття 51 Конституції України), суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову про розірвання шлюбу. Вирішуючи питання щодо визначення місця проживання дитини, суд приходить до висновку, що відсутність заперечень з боку відповідачки щодо проживання дитини разом із позивачем, не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі. Саме по собі пред`явлення позову про визначення місця проживання дитини з батьком дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини. Судом встановлено, що, звернувшись до суду з позовом щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, позивач [PERSON] довів, що проживання дитини з ним відповідатиме найкращим інтересам дитини. Крім того, відповідно до частин першої та другої статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Аналогічні положення закріплені у статті 12 Конвенції про права дитини, згідно з якою держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Під час визначення місця проживання дитини, зважаючи на вікову категорію дитини, необхідно проводити бесіду з останньою, головним завданням якої є встановлення дійсного психоемоційного стану дитини, визначення інтересів дитини та з`ясування думки щодо бажання дитини проживати з одним із батьків. Виконавчим комітетом Інгулецької районної у місті ради при складанні висновку щодо розв`язання спору з приводу визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , було з`ясовано думку малолітньої дитини, яка, на теперішній час, досягла 12 річного віку, і відповідно до особистих пояснень малолітній [PERSON] бажає залишитись проживати з батьком. Таким чином, суд приходить до висновку, що місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом із батьком буде відповідати його інтересам, а тому заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до ч.1 ст.142 ЦПК України у разі, зокрема, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Тому, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету України 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1211 грн. 20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved