Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

Позивач 18.03.2024 року звернувся до суду із зазначеним вище позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. 09.09.2024 року позивачем надана уточнена позовна заява, згідно якої просить визнати [PERSON] втратившим право користування житловим приміщенням, посилаючись на наступні обставини. Позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 13.10.1982 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Пахомовською Ж.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2-1336, належить домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . У вказаному домоволодінні з 13.02.2009 року і до цього часу зареєстрований [PERSON] . Фактично з травня 2009 року він за даною адресою не проживає та не з`являється. Реєстрація відповідача у належному позивачу домоволодінні створює перешкоди в користуванні та розпоряджанні його майном. Крім того, він змушений нести додаткові витрати при оплаті комунальних послуг. Враховуючи вказані обставини, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування належним йому будинком та зняти його з реєстрації за даною адресою. Ухвалою Нікопольського міськорайонного суду Дніпропетровської області \~від 27.05.2024\~року позовна\~заява прийнята\~ до розгляду\~ за правилами\~спрощеного позовного\~провадження без повідомлення \~(виклику) сторін.\~ Вказана ухвала\~з копією\~позову та\~додатками до\~нього була\~направлена за\~місцем реєстрації відповідача, що підтверджується конвертом, який повернувся на адресу суду 01.10.2024 року з відміткою про не вручення у зв`язку з закінченням терміну зберігання (а.с.29). Відповідачу був наданий п`ятнадцятиденний строк з дня отримання такої ухвали на подачу відзиву на позовну заяву. Відповідач своїм правом не скористався, відзиву, заяв, клопотань на адресу суду не направив. Згідно ч. 8\~ст. 178 ЦПК України\~у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється за відсутністю сторін, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1\~ ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. На підставі ч.1\~ ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до\~ ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно\~ ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Як встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить домоволодіння [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 13.10.1982 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Нікопольської державної нотаріальної контори Пахомовською Ж.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2-1336 (а.с.4-5). У вказаному домоволодінні зареєстрований, але не проживає [PERSON] [INFO] , що підтверджується довідкою №29 від 12.03.2024 року, виданою головою квартального комітету №29 В.І. Марновою (а.с.6), а також відповідними записами в домовій книзі (а.с.7-9) та відомостями Управління з питань паспортизації, реєстрації та еміграції Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області (а.с.18-19). У належному відповідачу домоволодінні відповідач не\~проживає з травня 2009 року,\~що підтверджується\~актом про непроживання від 12.03.2024 року, складеним головою квартального комітету №29 [PERSON] , та підписаним сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Отже, відповідач не проживає і не користуються спірним житловим приміщенням понад рік, не виконує свої зобов`язання по оплаті комунальних послуг, не цікавиться ним і не підтримує приміщення в належному стані. Таким чином, суд вважає доказаним факт, що відповідач понад рік відсутній за місцем своєї реєстрації. Реєстрація відповідача у належному позивачу домоволодінні створює йому перешкоди в користуванні та розпоряджанні майном. Крім того, позивач вимушений нести додаткові витрати при оплаті комунальних послуг. Поважних причин непроживання відповідача в зазначеному будинку судом не встановлено. У добровільному порядку вирішити даний спір не представляється за можливе. Правовідносини що склалися між сторонами, виникли із житлових та цивільних правовідносин та врегульовані нормами Житлового та\~Цивільного кодексів України. В п. 34 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року роз`яснено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі 6-709цс16 за порівняльним аналізом статей 383,391,405\~ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64\~ЖК \~України слід дійти до висновку що положення статей 383,391\~ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150,156\~ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Отже, вирішуючи дану справу, за встановлених фактичних обставин справи, слід дійти висновку, що до правовідносин, які виникли між сторонами необхідно застосувати положення статті 405 ЦК України, статей 150,156 ЖК України. Статтею 405\~ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною 4 ст.\~9\~ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З огляду на викладене вище, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач дійсно вже понад 10 років не проживає за адресою своєї реєстрації, що створює перешкоди для позивача в користуванні та розпоряджанні його майном. А тому суд вважає за необхідне визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що є належним і достатнім способом усунення перешкод для позивача в користуванні власністю. Щодо позовної вимоги про зняття відповідача з реєстрації. Зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі\~Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання»\~на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Тому виходячи з правового аналізу норм закону, суд вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки відповідно до вимог ст. 7 Закону України\~«Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~від 11.12.2003 року № 1382- IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду.

Outcome: partial