Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

22.12.2020 року до Центрального районного суду м. Миколаєва надійшов зазначений позов, у якому позивач просив суд ухвалити рішення, яким встановити безоплатний постійний земельний сервітут шириною 2 метри через земельну ділянку відповідачів [PERSON] та Миколаївської міської ради за адресою: [ADDRESS] , вздовж задньої стіни житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] , для необхідного ремонту задньої стіни та обслуговування будинку. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що в 2018 році вона купила житловий будинок та земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] , якому відповідно до свідоцтва про право власності виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.12.2004 року належить 72/100 частки. Також згідно цього договору купівлі - продажу [PERSON] придбала 0,0405 га земельної ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 4810137200:03:013:0011. Відповідач [PERSON] є власницею житлового будинку по [ADDRESS] . З огляду на те, що між сторонами у справі склалися непорозуміння з приводу користування земельною ділянкою та обслуговування житлового будинку, а саме одна стіна будинку позивача стоїть на межі двору сусіда (відповідача), який перешкоджає позивачу здійснювати ремонт, обслуговування свого житлового будинку, позивач просить встановити безоплатний постійний земельний сервітут. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 28.12.2020 року відкрито загальне позовне провадження. Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, у якому [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та безпідставність. Відповідачем також зазначено, що відповідно до інформації управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради межі земельної ділянки по [ADDRESS] не встановлені. Рішень щодо передачі даної земельної ділянки у власність чи користування Миколаївською міською радою не приймалося. Земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Звернень щодо приватизації чи передачі в оренду земельної ділянки по [ADDRESS] до управління земельних ресурсів не надходило. За таких умов встановити чіткі межі земельної ділянки, на яку поширюються права сервітут та обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном не є можливим. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.02.2021 року закрито підготовче провадження у справі. У період з 22.12.2020 року до 05.06.202 року справа перебувала у провадженні іншого складу суду. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 11.07.2022 року справу прийнято до свого провадження суддею Шолох Л.М. та призначено її до розгляду по суті. У судове засідання сторони не з`явилися, надавши заяви про розгляд справи без їх участі. Зважаючи на зазначене суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін у справі. Вивчивши доводи позову, дослідивши письмові докази, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2024 року №362125453 - [PERSON] на праві власності належить: 1) житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 115,3 кв.м.; 2) земельна ділянка з кадастровим номером 4810137200:03:013:0011 площею 0,0405 га за адресою: [ADDRESS] , для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 17.01.2024 року №362125804 [PERSON] на праві власності належить житловий будинок, який розташований за адресо: [ADDRESS] . Приписами частин\~1-4\~статті 98\~Земельного Кодексу\~України встановлено,\~що право\~земельного\~сервітуту -\~це\~право\~власника або\~землекористувача\~земельної\~ділянки чи\~іншої\~заінтересованої\~особи на\~обмежене\~платне\~або безоплатне\~користування\~чужою\~земельною ділянкою\~(ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Строк дії\~земельного\~сервітуту,\~що\~встановлюється\~договором між\~особою,\~яка\~вимагає\~його встановлення,\~та\~землекористувачем,\~не\~може\~бути більшим\~за\~строк,\~на\~який\~така земельна\~ділянка\~передана\~у користування\~землекористувачу. Встановлення\~земельного\~сервітуту\~не веде\~до\~позбавлення\~власника земельної\~ділянки,\~щодо\~якої\~встановлений земельний\~сервітут,\~прав\~володіння,\~користування\~та\~розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно зі ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Статтею 99\~Земельного Кодексу\~України передбачено\~види земельних\~сервітутів,\~встановлення яких\~мають право\~вимагати власники\~або землекористувачі\~земельних ділянок\~чи інші\~заінтересовані особи. Відповідно до приписів ст. 99 Земельного Кодексу\~України власники\~або землекористувачі\~земельних ділянок\~чи інші\~заінтересовані особи можуть вимагати встановлення такого земельного сервітуту, як - право встановлення\~будівельних риштувань\~та складування\~будівельних матеріалів\~з метою\~ремонту будівель\~та споруд; право\~на будівництво,\~облаштування та\~утримання інженерно-технічних\~і фортифікаційних\~споруд,\~огорож,\~прикордонних знаків,\~прикордонних просік,\~комунікацій; інші земельні сервітути. Частинами 1 та 2 ст. 100 Земельного Кодексу України передбачено, сервітут може\~бути\~встановлений\~договором,\~законом,\~заповітом\~або\~рішенням суду.\~Сервітут\~може\~належати власникові\~(володільцеві)\~сусідньої\~земельної\~ділянки,\~а\~також\~іншій конкретно\~визначеній\~особі\~(особистий\~сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. З викладеного слідує, що встановлення земельного сервітуту можливо з власниками, землекористувачем земельної ділянки. \~ \~ \~ \~Статтею 125 Земельного Кодексу України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 126 Земельного Кодексу України. Відповідно до наданої інформації Управлінням земельних ресурсів станом на 01.03.2021 року, межі земельної ділянки по провулку Стапельному, 12/2 не встановлені. Рішень щодо передачі даної земельної ділянки у власність чи користування Миколаївською міською радою не приймалось. Земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва. Звернень щодо приватизації чи передачі в оренду земельної ділянки по [ADDRESS] до управління земельних ресурсів не надходило. Відповідно до положень частин 1-3\~статті 403 ЦК України\~сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду (частини). Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту (частина перша, друга\~статті 404 ЦК України). Наведені положення земельного та цивільного законодавства України свідчать про те, що земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Отже, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), необхідно враховувати наступне: - правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися, а тому необхідно визначити суб`єктний склад спірних правовідносин відповідно до частини другої статті\~402, частини другої статті\~404 ЦК України\~(правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01 листопада 2018 року у справі № 642/3165/17 (провадження № 61-14776св18); - метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; - умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб: наявна відмова власника земельної ділянки укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 351/1146/16-ц (провадження № 61-14776св 18). Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2019 року (справа № 310/8975/16-ц). Чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. Проте доказів вжиття достатніх законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування частиною земельної ділянки відповідачки позивачем надано не було. \~ \~ \~ \~В даній категорії справ досудовий порядок врегулювання спору є обов`язковим і у разі його не здійснення позивачами їх позовні вимоги задоволенню не підлягають. Самі заходи досудового врегулювання цього спору мають бути законодавчо передбачені. Але жодного доказу про намагання позивача укласти договір сервітуту з відповідачем до позовної заяви не долучено. Обов`язковість вжиття законодавчо передбачених заходів щодо встановлення земельного сервітуту задля можливості користування позивачами земельною ділянкою відповідача підтверджується і судовою практикою Верховного Суду (постанова КГС у складі Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17 зроблено висновок, що «чинним законодавством визначено порядок встановлення земельного сервітуту, який, у тому числі, передбачає ініціювання заінтересованою особою питання щодо встановлення сервітуту перед іншою особою. У разі недосягнення сторонами домовленості про його встановлення спір вирішується в судовому порядку. \~ \~ \~ \~У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/4106/14-ц (провадження № 61-7233св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 серпня 2019 року у справі № 653/2704/16-ц (провадження № 61-22333св18), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 1512/3008/2012 (провадження № 61-13804св18) зроблено висновок, що «земельний сервітут може бути встановлений судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту, у разі недосягнення домовленості між цією особою та власником (володільцем) земельної ділянки. Умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови». \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2019 року у справі № 925/603/18 зроблено висновок, що «умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду». Таким чином, з огляду на недоведеності позивача щодо досудового звернення до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту, виходячи з того, що вказана процедура є обов`язковою для даної категорії справ, з огляду на правові позиції Верховного Суду та практики національного законодавства, самі по собі вимоги позивачем в судовому порядку заявляються неправомірно. З матеріалів справи слідує, що 09.10.2020 року [PERSON] звернулася до Миколаївської міської ради з заявою про передачу земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , в оренду. Однак позивачем не надано доказів щодо прийнятого рішення стосовно цієї заяви [PERSON] . Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів на підтвердження обґрунтованості позовних вимог. Тому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. Відповідно до статті 141 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача. На підставі\~викладеного та

Outcome: dismissed