Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив скасувати арешт (заборону відчуження) з автомобіля марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер [NUMBER] ), накладений на підставі постанови Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України старшого слідчого Конопльова О. В. у справі № 24-173 від 22 червня 2010 року. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що позивач є власником вказаного автомобіля і, маючи намір відчужити його, дізнався про наявність арешту, накладеного постановою 22 червня 2010 року у межах кримінальної справи, щодо якої у позивача є копія постанови про припинення кримінальної справи № 24-173 від 17 січня 2010 року, яка була йому вручена особисто слідчим у 2010 році. Відповідно до вказаної постанови кримінальна справа № 24-173, порушена щодо [PERSON] , [INFO] , припинена у зв`язку із відсутністю у його діях складу злочину. Будь-які інші документи чи інформація щодо накладення арештів на майно [PERSON] в нього відсутня. Наразі неможливо спростувати або підтвердити факт ухвалення документу, яким накладався арешт на майно позивача, у тому числі встановити весь перелік майна, яке підлягало арешту. МВС України є органом влади, який формує державну політику, зокрема у сфері забезпечення охорони прав і свобод людини, інтересів суспільства і держави, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку, а також надання поліцейських послуг. Між тим, реалізація державної політики у вказаній сфері відноситься до компетенції Національної поліції, а до цього вказані завдання та функції держави покладались на міліцію. КПК України та чинне Положення про МВС України не наділяє Міністерство повноваженнями щодо досудового розслідування, останнє не має структурних підрозділів досудового розслідування та посадові особи МВС не мають повноваження на здійснення організаційно-розпорядчих функцій щодо органів досудового розслідування. Висновок про те, що Національна поліція України, з огляду на свій правовий статус, завдання і обсяг повноважень, є правонаступником УМВС сформульовано у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2022 року у справі № 824/3161/14-а, від 17 травня 2023 року у справі №240/11052/20, від 28 червня 2023 року у справі № 823/1462/15, від 02 серпня 2023 року у справі № 580/2348/21, від 14 вересня 2023 року у справі № 580/10635/21, від 28 листопада 2023 року у справі № 806/2056/18, 28 червня 2023 року у справі №823/1462/15, від 17 серпня 2023 року у справі № 240/2979/21. Представник відповідача у відзиві не визнав позову, заперечував проти задоволення позовних вимог, вказуючи, що Національна поліція України є неналежним відповідачем у справі. ГСУ МВС України без статусу юридичної особи, входило до структури Міністерства внутрішніх справ України (структурний підрозділ МВС України). Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано орган державної влади - Міністерство внутрішніх справ України ідентифікаційним код юридичної особи 00032684 (юридична адреса: Україна, 01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10). Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 Національна поліція України - новостворений центральний орган виконавчої влади який не є правонаступником міліції (органів внутрішніх справ), та не є структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України. Разом з цим повідомляємо, що Національну поліцію України, як центральний орган виконавчої влади, утворено постановою КМУ від 02 вересня 2015 року № 641 саме 07 листопада 2015 року, тобто через п`ять років після винесення постанови про накладення спірного арешту. Крім цього, за інформацією наданою ГСУ НПУ та ДІАП НПУ, досудове розслідування у кримінальній справі № 24-173 здійснювалося ГСУ МВС України, а також відомості про передачу матеріалів кримінальної справи № 24-173 від ГСУ МВС до ГСУ НПУ - відсутні, у зв`язку з чим вказана кримінальна справа у ГСУ НПУ відсутня. Відтак, з вищевикладеного висновується, що Національна поліція України, до структури якої входить ГСУ НПУ, досудове розслідування у кримінальній справі № 24-173 не здійснювала та жодної слідчої дії не проводила (не приймала постанову про накладення арешту на автомобіль [PERSON] марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер [NUMBER] ), до ГСУ НПУ від ГСУ МВС України вказана кримінальна справа не передавалась, отже вище викладене виключає покладення зобов`язання на НПУ щодо зняття арешту. З огляду на вказане Національна поліція України не була учасником (стороною) у кримінальній справі № 24-173, а отже відомостями і інформацією про обставини накладення спірного арешту на майно та його подальшої доцільності не володіє. Відповідно до інформації наданої листом ГСУ НПУ від 02 вересня 2024 року № 76764-2024 вбачається, що відповідно до листа Генеральної прокуратури України від 07 квітня 2011 року № 04/2/3-676-10 кримінальну справу № 24-173 по обвинуваченню декількох осіб направлено до розгляду до Ленінського районного суду міста Донецька. Таким чином, питання про скасування арешту з майна [PERSON] , а саме зняття арешту з автомобіля марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер [NUMBER] ) могло бути вирішено Ленінським районним судом міста Донецька під час прийняття кінцевого процесуального рішення у кримінальній справі № 24-173, відповідно до статті 324 КПК України 1960 року. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 16 серпня 2024 року вказана позовна заява, на виконання ухвали Оболонського районного суду м. Києва від 20 червня 2024 року, надійшла до Печерського районного суду м. Києва, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано 20 серпня 2024 року, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 21 серпня 2024 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у спрощеному позовному провадженні з викликом сторін. 20 вересня 2024 року через Електронний суд представник відповідача подав відзив на позов. 24 вересня 2024 року представник позивача через Електронний суд подала відповідь на відзив. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала і просила задовольнити з підстав, наведених у заявах по суті, наполягаючи на тому, що позивач правильно визначив відповідача. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на доводи викладені у відзиві. Суд, заслухавши обґрунтування і заперечення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини. З матеріалів справи вбачається, що Головним слідчим управлінням МВС України проводилося досудове розслідування в кримінальній справі № 24-173 від 15 липня 2010 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 366 Кримінального кодексу України. Згідно з інформацією наданої Головним слідчим управлінням НПУ, відповідно до виставлених карток статистичної звітності 14 березня 2011 року вказану кримінальну справу знято з обліку, відповідно до Інструкції про єдиний облік злочинів № 21/135/281/240/499/354/367/159/69 від 25 травня 2010 року та кримінальну справу № 24-173 по обвинуваченню декількох осіб направлено для розгляду до Ленінського районного суду міста Донецька. У ході досудового розслідування кримінальної справи № 24-173 виявлено додатковий епізод протиправної діяльності, що був виділений з вказаної кримінальної справи та зареєстрований під № 24-236 від 14 березня 2011 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 205 КК України. Відповідно до фабули злочину встановлено, що в період часу з 01 січня 2008 року по 16 червня 2010 року [PERSON] за змовою з [PERSON] , [PERSON] та іншими невстановленими особами з метою прикриття незаконної діяльності зареєстрували та придбали на території м. Запоріжжя ТОВ «Триглав» та ТОВ «Техно КМП». Під час розслідування 15 березня 2011 року кримінальну справу № 24-236 об`єднано з кримінальною справою № 24-175 від 30 серпня 2010 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 205 КК України, у подальшому 16 жовтня 2011 року у кримінальній справі № 24-175 змінено підслідність та подальше досудове розслідування доручено здійснювати слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області. Крім цього, з інформації наданої листом Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки НПУ від 11 вересня 2024 року № 79806-2024 вбачається, що відповідно до записів у Єдиному журналі обліку злочинів та осіб, які їх вчинили, ГСУ МВС України проводилося досудове розслідування в кримінальній справі № 24-173 від 10 червня 2010 року за ознаками злочинів, передбачених частиною другою ст. 205, частиною другою ст. 358, частиною другою ст. 366 КК України, в якій було чотири епізоди (перший епізод знято з обліку, другий - направлено до суду відповідно до статті 232 Кримінального процесуального кодексу України (у редакції 1960 року), третій рішення суду відсутнє, четвертий - знято з обліку. У ході досудового розслідування кримінальної справи № 24-173 виявлено додаткові епізоди протиправної діяльності, що були виділені з вказаної кримінальної справи та зареєстровані під № 24-236 від 14 березня 2011 року за ознаками злочинів, передбачених частиною другою ст. 205, частиною третьою ст. 358 КК України, № 24-249 від 14 березня 2011 року за ознаками злочину передбаченого частиною другою ст. 358 КК України, № 24-250 від 14 березня 2011 року за ознаками злочину, передбаченого частиною другою ст. 366 КК України. Під час розслідування 15 березня 2011 року кримінальну справу № 24-236 об`єднано з кримінальною справою № 24-175 від 30.08.2010 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою ст. 205, частиною другою ст. 358 КК України. 16 жовтня 2011 року у кримінальній справі № 24-175 змінено підслідність та подальше досудове розслідування доручено слідчим слідчого управління ГУМВС України в Запорізькій області. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. У відповідності до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України). Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, пред`являючи вимоги до Національної поліції України, посилаючись на те, що органом досудового розслідування у кримінальній справі № 24-173 є Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, слідчий, який проводив досудове розслідування у зазначеному кримінальному проваджені - старший слідчий в ОВС ГСУ МВС України Конопльов О. В. Головне слідче управління без статусу юридичної особи, входило до структури Міністерства внутрішніх справ України (структурний підрозділ МВС України). Згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зареєстровано орган державної влади - Міністерство внутрішніх справ України (ідентифікаційний код юридичної особи 00032684, юридична адреса: Україна, 01024, м. Київ, вул. Богомольця, буд. 10). Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про Національну поліцію», систему поліції складають: центральний орган управління поліції та територіальні органи поліції. Одночасно повідомляємо, що пунктом 1 розділу І Положення про слідчі підрозділи Національної поліції України, затвердженого наказом МВС України від 06 липня 2017 року № 570 «Про організацію діяльності слідчих підрозділів Національної поліції України», слідчі підрозділи Національної поліції України є структурними підрозділами апарату центрального органу управління поліції, її територіальних органів - головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві, територіальних (відокремлених) підрозділів головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві, які згідно з кримінальним процесуальним законодавством є органами досудового розслідування, які забезпечують досудове розслідування кримінальних правопорушень, віднесених до підслідності слідчих органів поліції. Пунктом 2 розділу І вказаного Положення встановлено, що слідчими підрозділами є: 1) Головне слідче управління Національної поліції; 2) слідчі управління головних управлінь Національної поліції в Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, областях та місті Києві; 3) слідчі відділи (відділення) територіальних (відокремлених) підрозділів поліції. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 Національна поліція України - новостворений центральний орган виконавчої влади, який не є правонаступником міліції (органів внутрішніх справ) або структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України. Національна поліція України як центральний орган виконавчої влади утворено постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року № 641 - 07 листопада 2015 року - через п`ять років після винесення постанови про накладення спірного арешту. За інформацією наданою Головним слідчим управлінням Національної поліції України та Департаменту інформаційно-аналітичної підтримки Національної поліції України, досудове розслідування у кримінальній справі № 24-173 здійснювалося ГСУ МВС України, відомості про передачу матеріалів кримінальної справи № 24-173 від ГСУ МВС до ГСУ НПУ - відсутні, кримінальна справа у ГСУ НПУ - відсутня. Отже встановлено, що Національна поліція України не є правонаступником або структурним підрозділом Міністерства внутрішніх справ України, до структури якої входить ГСУ НПУ, не здійснювала досудове розслідування у кримінальній справі № 24-173 та слідчі дії не проводила, зокрема не складала постанову про накладення арешту на автомобіль [PERSON] марки Chevrolet Lacetti (реєстраційний номер [NUMBER] ), до ГСУ НПУ від ГСУ МВС України вказана кримінальна справа не передавалась, отже вище викладене виключає покладення зобов`язання на Національну поліції України щодо зняття арешту. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача (постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі N 520/13067/17, від 23 червня 2020 року у справі N 680/214/16-ц, від 07 липня 2020 року у справі N 438/610/14-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі N 640/22013/18). Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно з пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed