Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-10 00:00:00

04.07.2024 року [PERSON] звернувся до Дружківського міського суду Донецької області з позовом до Держави України в особі Міністерста юстиції, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Державної казначейської служби України у Черкаській області про відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовної заяви (з урахуванням доповнення до позовної заяви) вказує, що справу № 699/268/15-к почав розглядати Корсунь-Шевченківський районний суд Черкаської області в березні 2015 року, а опісля того як [PERSON] було ініційовано притягнення голови суду Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області Свитки С. Л. до кримінальної відповідальності, котрий був головуючим суддею у даній справі, за порушення права на захист та справу в кінці 2015 було передано апеляційним судом Черкаської області за підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси, котрий став незаконним складом суду з вини апеляційного суду Черкаської області, котрий розглядав подання про зміну підсудності за відсутністю у судовому засіданні, як [PERSON] так і захисника. [PERSON] неодноразово подавав заяви про відвід колегії суддів Придніпровського районного суду м. Черкаси, як незаконному складу суду тому, що вирок у подальшому буде скасовано на підставі того, що справу розглядав незаконний склад суду, що дійсно потягло 27.06.2017 року скасування вироку Придніпровського районного суду м. Черкаси апеляційним судом Кіровоградської області на підставі того, що незаконний склад суду Придніпровського районного суду міста Черкаси здійснював розгляд справи по звинуваченню [PERSON] . Ухвалою Уманського міськрайонного суду від 23.08.2017 року було повернуто обвинувальний акт по справі № 699/268/15-к прокуратурі, але ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 14.12.2017 року було скасовано ухвалу Уманського міськрайонного суду Черкаської області. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 11.01.2018 року справу щодо звинувачення [PERSON] було передано за підсудністю до Городищенського районного суду Черкаської області, котрий ухвалою від 16.01.2018 року задовольнив заяву [PERSON] про відвід колегії суддів, як незаконному складу суду тому, що незаконний склад суду апеляційного суду Черкаської області здійснював розгляд подання про зміну підсудності справи щодо звинувачення [PERSON] , але дякуючи цій обставині, а саме задоволення заяви про відвід, [PERSON] звільнено з під варти, бо, на його думку, тримали б під вартою по даний час. Починаючи з 08.02.2018 року справу щодо звинувачення [PERSON] розглядав Звенигородський районний суд Черкаської області, котрий тим і займався, що кожне судове засідання переносив до тих пір поки не закінчились повноваження одного із суддів колегії суддів і справу повернули до апеляційного суду Черкаської області. Ухвалою апеляційного суду Черкаської області від 20.11.2018 року справу щодо звинувачення [PERSON] було передано за підсудністю до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області, котрий незаконним складом суду з вини Черкаського апеляційного суду дорозглядався справу так, що 25.03.2021 року колегія суддів у повному складі в судовому засіданні заявила самовідвід у розгляді справи щодо звинувачення [PERSON] в зв?язку з істотним порушенням прав [PERSON] під час розгляду справи. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 12.05.2021 року було задоволено заяву про відвід колегії суддів, як незаконному складу суддів з вини Черкаського апеляційного суду. 20.05.2021 року Черкаський апеляційний суд розглядаючи подання про зміну підсудності справи істотно порушивши процесуальне право [PERSON] на участь в судовому засіданні передав розгляд справи до Кам?янського районного суду Черкаської області, котрий проігнорувавши заяву [PERSON] про відвід як незаконному складу суду, який виник з вини Черкаського апеляційного суду. Істотно затягнувши розгляд справи № 699/268/15-к колегія суддів Кам`янського районного суду Черкаської області тільки 11.08.2021 року розглянула заяву [PERSON] про відвід колегії суддів, як незаконному складу суду. Але колегія суддів Кам?янського районного суду Черкаської області відмовила в задоволенні поданої [PERSON] заяви про відвід та почала розгляд справи № 699/268/15-к здійснюючи розгляд справи фактично незаконним складом суду проігнорувавши попередження апеляційного суду Кіровоградської області, котрий скасував вирок Придніпровського районного суду Черкаської області від 06.10.2016 року, котрий також здійснював розгляд справи № 699/268/15-к незаконним складом суду та засудив [PERSON] до 9 років позбавлення волі. Істотно порушуючи вимоги ст. 28 КПК України, щодо «розумного строку» розгляду справи № 699/268/15-к, колегія суддів Кам?янського районного суду Черкаської області фактично стала на шлях затягування розгляду справи 699/268/15-к та призначала судові засідання, в період з червня 2021 року по даний час (останні судові засідання колегія суддів призначала з проміжком часу слухання справи: 10.04.2024 року, 03.06.2024 року, 17.07.2024 року), фактично один раз на місяць, але, при цьому, судовий розгляд справи в більшості здійснювався протягом від двадцяти хвилин до однієї години опісля чого колегія суддів видалялася до кімнати для ухвалення судового рішення, як на подані заяви про відвід так і поданих [PERSON] клопотань про визнання недопустимими доказів зібраних не уповноваженими особами, фактично сфальшованого звинувачення [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 111, ч. 1 ст. 258-1, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 263-1 КК України. На думку позивача, розгляд справи № 699/268/15-к навмисно затягується з істотним порушенням «розумного строку». [PERSON] посилається на бездіяльність посадових осіб органів державної влади (суду) так як позивач вважає, що шкода завдана внаслідок тривалого судового розгляду справи, а тому підлягає відшкодуванню за рахунок Державного бюджету України. Таким чином, позивач вказує, що його право порушено, в тому числі внаслідок неефективного розгляду кримінальної справи особами, які здійснюють свої офіційні повноваження незаконним складом суду. Просив стягнути моральну шкоду в сумі 1 000000 грн. Дружківський міський суд Донецької області ухвалою від 18.07.2024 року прийняв до розгляду, відкрив провадження у вказаній цивільній справі, розгляд справи вирішив здійснювати в порядку загального позовного провадження, та призначив по вказаній справі підготовче судове засідання. Відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву. 16.08.2024 року через систему «Електронний суд» від представника третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області Яроша С. В. надійшли пояснення третьої особи щодо позову, відповідно до яких необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦКУ. Позивачем не надано жодних доказів наявності моральної шкди, а також не надано доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та діями держави України в особі Міністерства юстиції України. Факт тривалого судового розгляду кримінального провадження у справі № 699/268/15 стосовно позивача не може слугувати безумовною підставою для відшкодування останньому моральної шкоди, оскільки відсутні докази розладу здоров`я позивача внаслідок душевних страждань чи моральних переживань, які виникли в результаті зазначених подій. Головне управління вважає, що за позовом у цій справі відсутні складові частини цивільного правопорушення (неправомірні дії, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними) і відповідно, відсутні підстави для відшкодування позивачу моральної шкоди, яку оцінено в 1 000 000,00 грн, що є надмірним відшкодуванням та призведе до безпідставного збагачення позивача. Оскарження діяльності суддів (судів) щодо розгляду та вирішення справ, а також оскарження судових рішень поза порядком, передбаченим процесуальним законом, не допускається. Суди та судді не можуть бути відповідачами у справах про оскарження їхніх дій чи бездіяльності під час розгляду інших судових справ, про оскарження їх рішень, ухвалених за наслідками розгляду цих справ, а також про зобов`язання судів та суддів до вчинення певних процесуальних дій. Відсутність правової регламентації можливості оскаржити процесуальні рішення судді інакше, ніж у порядку апеляційного та касаційного перегляду, а також неможливість притягнення суду (судді) до цивільної відповідальності за такі рішення є легітимними обмеженнями, покликаними забезпечити правову визначеність у правовідносинах учасників справи між собою та з судом, а також загальновизнаними гарантіями суддівської незалежності. З огляду на вищезазначене Головне управління вважає, що дії та рішення судів у кримінальному провадженні у справі 699/268/15 оскаржуються в порядку визначеним Кримінальним процесуальним кодексом України і не можуть розглядатись судом в межах іншої цивільної справи. Також слід зазначити, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. Суд не наділений повноваженнями представляти державу у суді за позовом про відшкодування шкоди, завданої під час здійснення правосуддя (арк. с. 55-66). 19.08.2024\~року через\~систему «Електронний\~суд» від\~представника відповідача\~Міністерства юстиції\~України Вишнякової\~А.\~М.\~надійшов відзив\~на позовну\~заяву,\~в якому\~вказує на\~необгрунтованість та\~безпідставніцсть позову\~до Міністерства\~юстиції України.\~Подаючи позов\~до Держави\~Україна в\~особі Міністерства\~юстиції України\~позивач жодним\~чином не\~обґрунтовує залучення\~Мін`юсту до\~справи у\~якості відповідача,\~а отже\~порушує вимоги\~встановлені статтею\~175\~ЦПК України,\~крім того\~не надає\~жодних доказів\~по справі.У справах\~про відшкодування\~шкоди,\~заподіяної органом\~державної влади\~їх посадовою\~або службовою\~особою,\~держава бере\~участь як\~відповідач через\~орган,\~діями якого\~заподіяно шкоду.\~Такий висновок\~відповідає висновку\~Великої Палати\~Верховного Суду,\~викладеному в\~постанові від\~27.11.2019\~у справі\~№ 242/4741/16-ц.\~З тексту\~позовної заяви\~вбачається,\~що органом\~державної влади,\~діями якого\~заподіяно шкоду,\~позивач визначає\~Кам`янський районний\~суд Черкаської\~області,\~який прямо\~зазначений порушником\~прав позивача.\~Держава Україна\~в особі\~Міністерства юстиції\~України не\~являється суб`єктом,\~яким завдано\~шкоду позивачу.\~В матеріалах\~справи відсутні\~належні,\~достатні та\~допустимі докази\~протилежного.\~Вважають,\~що у\~позові не\~обґрунтовано,\~які саме\~дії Мін`юсту,\~виходячи з\~його завдань\~та повноважень,\~призвели до\~порушення прав\~позивача на\~«розумні строки»\~розгляду судом\~кримінальної справи\~№ 699/268/15-к\~відносно обвинуваченого\~ [PERSON] \~та взагалі\~на судовий\~розгляд вказаної\~справи.\~Основні завдання\~та повноваження\~Мін`юсту,\~передбачені Положенням\~№ 228,\~аж ніяк\~не передбачають\~участь у\~заходах по\~забезпеченню належного\~розгляду справ\~у судах,\~управляння в\~сфері правосуддя,\~тобто незабезпечення\~проведення яких\~призвело до\~можливого порушення\~прав позивача.\~Позивач повинен\~довести не\~тільки протиправність\~поведінки відповідача,\~а й\~наявність самої\~моральної шкоди\~та причинний\~зв`язок між\~поведінкою відповідача\~та заподіяною\~шкодою.\~Наголошують,\~що у\~матеріалах справи\~відсутні докази,\~які б\~підтверджували наявність\~порушених життєвих\~зав`язків позивача,\~зміні його\~нормального життєвого\~ритму про\~який зазначено\~в позові.Звертаємо увагу суду на те, що жодних доказів на підтвердження міркувань про порушення нормального життєвого ритму, викладених у позові не надано. Більше того, останнім не доведено, що отримані негативні емоції, моральні переживання та дискомфорт виникли у позивача саме внаслідок дій Міністерства юстиції України. Позивачем не надано жодного розрахунку, з якого він виходив при обчисленні моральної шкоди, будь-яку медичну довідку, яка підтверджує погіршення емоційного стану та призначене лікування, а також не наведено якими діями Держава Україна в особі Міністерства юстиції України спричинила завдання моральної шкоди (арк. с. 73-90). Дружківський міський суд Донецької області ухвалою від 20.08.2024 року закрив підготовче провадження у справі та призначив справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити, надав пояснення аналогічно викладених у позовній заяві. Пояснив, що не надав документів в обгрунтування своїх позовних вимог, оскільки йому наперед відомо яке буде прийнято рішення. Вважає, що при розгляді кримінального провадження у судах порушені вже усі можливі розумні строки розгляду, тому моральна шкода має бути відшкодована. Представник відповідача Міністерства юстиції України Вишнякова А. М. у судовому засіданні заперечувала проти позовних вимог та надала пояснення аналогічно викладених у відзиві на позовну заяву. Зауважила на тому, що Держава Україна в особі Міністерства юстиції не контролює хід судових засідань та судову гілку владу загалом; дії суддів можуть бути оскаржені в порядку дисциплінарних проваджень. Представник третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Черкаській області Ярош С. В. у підготовчому судовому засіданні заперечував проти позовних вимог, підтримав відзив Міністерства юстиції України. Зауважуив, що належним способом захисту було б стягнення з казначейства у разі ухвалення рішення судом, а не зобов`язання. Розрахунку моральної шкоди позивачем не надано. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності з точки зору допустимості, належності, об`єктивності, приходить до наступного висновку. Згідно статтей 1, 5, 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом. Судову владу реалізовують судді та, у визначених законом випадках, присяжні шляхом здійснення правосуддя у рамках відповідних судових процедур.Правосуддя в Україні здійснюється виключно судами та відповідно до визначених законом процедур судочинства. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Особи, які привласнили функції суду, несуть відповідальність, установлену законом. Народ бере участь у здійсненні правосуддя через присяжних.Здійснюючи правосуддя, суди є незалежними від будь-якого незаконного впливу. Суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права. Звернення до суду громадян, організацій чи посадових осіб, які відповідно до закону не є учасниками судового процесу, щодо розгляду конкретних справ судом не розглядаються, якщо інше не передбачено законом. Втручання у здійснення правосуддя, вплив на суд або суддів у будь-який спосіб, неповага до суду чи суддів, збирання, зберігання, використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб з метою дискредитації суду або впливу на безсторонність суду, заклики до невиконання судових рішень забороняються і мають наслідком відповідальність, установлену законом. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи повинні утримуватися від заяв та дій, що можуть підірвати незалежність судової влади. Для захисту професійних інтересів суддів та вирішення питань внутрішньої діяльності судів відповідно до цього Закону діє суддівське самоврядування. Згідно частини 1 пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 2 липня 2014 р. № 228 Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Мін`юст є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику, державну політику з питань банкрутства, у сфері нотаріату, організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) (далі - виконання рішень), державної реєстрації актів цивільного стану, державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, державної реєстрації обтяжень рухомого майна, державної реєстрації юридичних осіб, громадських формувань, що не мають статусу юридичної особи, фізичних осіб - підприємців та відокремлених підрозділів юридичної особи, утвореної відповідно до законодавства іноземної держави, реєстрації статуту територіальної громади м. Києва, реєстрації статутів Національної академії наук та національних галузевих академій наук, у сфері виконання кримінальних покарань та пробації, з питань утримання військовополонених, у сфері правової освіти населення; забезпечує формування державної політики у сфері архівної справи і діловодства та створення і функціонування державної системи страхового фонду документації; забезпечує реалізацію державної політики у сфері стягнення в дохід держави активів осіб, щодо яких застосовано санкції. Відповідно до частини 1 пункту 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215 Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, коштів клієнтів відповідно до законодавства, бухгалтерського обліку виконання бюджетів Таким чином і Міністерство юстиції України, і Державна казначейська слжба України та її управління є органами виконавчої влади і не мають права впливати на судову гілку влади. На підставі\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1\~ст. 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На підставі\~ст. 19 Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі Конвенція) кожному гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 13 Конвенції передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до частини першої\~статті 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10 ЦПК України\~визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до\~Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України). Згідно зі\~статтею 3 Конституції України\~людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди за рахунок держави закріплено в статтях 56, 62\~Конституції України,\~Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~та статтях\~1167,\~1176 ЦК України. Статтею 56 Конституції України\~кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Відповідно до частин першої, другої та сьомої\~статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Процедура застосування даного закону врегульована Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженим спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року. Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених\~законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, у тому числі, у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 вказаного Закону). Положеннями\~статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається), у тому числі й моральна шкода. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»\~ встановлено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі,коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені\~статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Позивачем обрано спосіб захисту шляхом зобов`язання Державної казначейської служби України відшкодувати за рахунок коштів державного бюджету моральну шкоду в сумі 1\~000\~000 грн, незалежно від вини Держави України. При цьому в позові позивач вказує, що до Казначейства не пред`являється жодних самостійних вимог. Воно залучено тільки для гарантії подальшого виконання відповідного рішення. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі статтею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається відповідно до частини першої статті 12 цього Закону. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до частини четвертої статті\~263\~ЦПК України\~при виборі\~і застосуванні\~норми права\~до спірних\~правовідносин суд\~враховує висновки\~щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок про те, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайної) шкоди». Відповідно до вимог п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Згідно з п. 3 вказаної постанови під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Крім того, у пункті 4 цієї постанови передбачено, що саме позивач має зазначити, в чому полягає моральна шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходив при визначенні її розміру та якими доказами це підтверджується. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. Наведений правовий висновок був висловлений Верховним Судом у постанові від 22.01.2020 у справі № 560/798/16-а. Позивач пов`язує довготривалий розгляд кримінального провадження також і з його розглядом незаконним складом суду. У частині першій статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) прямо зазначено, що кожен має право на розгляд справи судом, встановленим законом. У рішенні ЄСПЛ у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказано, що відповідно до прецедентної практики Суду термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом. Формула «встановленого законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Європейський суд з прав людини у кількох рішеннях наголосив, що поняття «суд, встановлений законом» стосується не тільки юридичного підґрунтя самого по собі існування «суду», але також і дотримання судом спеціальних норм, які регулюють його юрисдикцію, підсудність, повноваження судді (належний склад суду), зокрема: дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності; дотримання правил автоматичного розподілу справ; наявність повноважень у судді; належний склад суду; наявність достатніх повноважень для розгляду певної категорії справ. Статтею 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що кожному гарантується захист його прав, свобод та інтересів у розумні строки незалежним, безстороннім і справедливим судом, утвореним відповідно до закону. Доказів факту розгляду кримінального провадження "незаконним" складом суду позивачем не надано. Щодо розумного розгляду провадження. Для встановлення розумності строку розгляду конкретної справи Європейський суд з прав людини (наприклад, рішення від 27 червня 2000 року у справі «Фрідлендер проти Франції») виробив у своїй практиці кілька критеріїв, а саме: складність справи; поведінка скаржника; поведінка судових та інших державних органів; важливість предмету розгляду для заявника. Суд у своїй практиці неодноразово відзначав, що такий критерій є суб`єктивним і має трактуватись у кожному випадку, залежно він певних обставин. Таким чином, розумність строку повинна оцінюватись через призму наведених критеріїв на предмет можливості розгляду справи протягом більш або менш тривалого строку. Тому, навіть значна тривалість розгляду справи може бути визнана розумною, з урахуванням певних індивідуальних обставин. Тут слід приділити особливу увагу тому, які саме причини сприяли більш тривалому розгляду справи та пропуску строків, встановлених законодавством. Аналогічного висновку дійшла колегія суддів Великої Палати Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2019 року у справі № 9901/120/19. Аналіз практики Європейського суду щодо тлумачення положення «розумний строк» свідчить: в рішенні у справі\~\~«Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» він роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин. У розумінні Європейського суду для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження. Законодавство України на теперішній час не має спеціальних норм для звернення до суду з вимогою до держави про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої порушенням гарантії розумного строку розгляду судової справи, як і немає особливих процедур для швидкого розгляду такої вимоги. Відтак, вирішення питання про відшкодування особі шкоди за порушення її права на розумний строк вирішення своєї справи судовим органом можливе лише в рамках загальних положень Цивільного кодексу України про відшкодування шкоди.\~ Щодо визначеного позивачем відповідача. Держава у цивільних відносинах діє на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (ч.1\~ст. 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної владиу межах їхньої компетенції, встановленої законом (ст. 170 ЦК України). Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2\~ст. 48 ЦПК України). В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року у справі № 761/23652/19 (провадження № 61-5053св21) зроблено висновок, що «результат аналізу статті 51 ЦПК України свідчить, що належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) викладено висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Водночас встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача». Відповідач вважає, що він є неналежним відповідачем. Позивач не звертався до суду з клопотанням (заявою) про заміну відповідача. Суду не доведені обставини спричинення шкоди саме на суму 1 000 000 грн, не доведено причинно-наслідкового зв`язку між діями Міністерства юстиції України та завданою, на думку позивача, йому шкодою. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). У постановах Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19) (пункти 63, 64), від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) (пункт 71) зазначено, що у справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діянням якого завдано шкоду. Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження\~\~№ 14-515цс19) (пункт 44)). Позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення йому моральної шкоди в сумі 1 000 000 грн Міністерством юстиції України, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями заподіювача, не надано доказів постановлення виправдувального вироку суду; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати (стаття 2 вказаного Закону), що є підставою для застосування права позивача на відшкодування шкоди відповідно до Закону. За вищевказаних обставин, у суду відсутні підстави для задоволення позову. Тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed