Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] звернулась до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] , в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] , в порядку розподілу майна подружжя, припинивши право власності відповідача на 1/2 частини вказаної квартири. Крім того, просить стягнути з відповідача на свою користь витрати по оплаті судового збору у розмірі 6865грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 1000грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 16.08.2008 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у Відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1543. Шлюб розірвано рішенням суду від 20.02.2024 року. Під час перебування у шлюбі за сумісні кошти подружжям придбана трикімнатна квартира, загальною площею 69,9 кв.м. житловою площею 46,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . В зв`язку з тим, що відповідач відмовляється добровільно здійснити поділ вказаної квартири, позивач змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 14.05.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 04.06.2024 року задоволено клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27.08.2024 року закрито підготовче провадження, та призначено справу до судового розгляду. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала до суду заяву, в якій просить позовні вимоги задовольнити та проводити судове засідання без її участі. Також зазначила, що не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу місця проживання, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав. У відповідності до приписів ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що 16.08.2008 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову № 1 Харківського міського управління юстиції, актовий запис № 1543, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб від 16.08.2008 року. З копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 08.11.2011 року встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 17.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Лазаревим В.М,, зареєстрованого в реєстрі за № 951, покупець [PERSON] прийняв у власність квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 9 договору купівлі-продажу квартири від 17.08.2017 року покупець перебуває в шлюбі. Згода на купівлю надана дружиною покупця, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом ХМНО Лазаревим В.М. 17.08.2017 року за реєстром № 950. Крім того, 17.08.2017 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено іпотечний договір № HAH0GK0040300008/1, згідно умов якого іпотекодавець з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з договору про іпотечний кредит, передає, а іпотекодержатель приймає в іпотеку в порядку і на умовах, визначених цим договором, нерухоме майно житлового призначення, а саме: квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною копією іпотечного договору від 17.08.2017 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 20.02.2024 року по справі № 644/9791/23, яке набрало законної сили 22.03.2024 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 06.03.2024 року встановлено, що квартира за адресою: [ADDRESS] , належить на праві власності [PERSON] . Іпотека та обтяження на вказану квартиру припинені 15.08.2023 року на підставі заяви іпотекодержателя про повне виконання кредиторських зобов`язань та про припинення дії іпотечного договору. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини щодо поділу майна подружжя, які відповідно до ч. 1 ст.7 Сімейного кодексу України регулюються Сімейним кодексом України та іншими нормативно-правовими актами. Згідно з положеннями ст. 8 СК України якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частинами 1, ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи, що квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] , придбана 17.08.2017 року, тобто набута подружжям за час шлюбу, суд дійшов висновку про те, що вказане нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приймаючи до уваги встановлену чинним законодавством рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за позивачем в порядку поділу майна подружжя права власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Частинами 1 та 2 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При зверненні до суду з цим позовом [PERSON] сплачено 6865 грн. судового збору за подання позову, що підтверджується платіжним дорученням від 01.05.2024 року. Приймаючи до уваги, що позов задоволено повністю, витрати зі сплати судового збору у розмірі 6865 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ч. 1 статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Системний аналіз наведених норм права дає підстави вважати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги підлягає доказуванню в суді. У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 року у справі №922/445/19 висловлено правову позицію, згідно з якою розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. При визначенні суми відшкодування понесених особою витрат на професійну правничу допомогу суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру, виходячи із конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Витрати на правничу допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правничу допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правничу допомогу, а саме: надано договір на правничу допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження або інший розрахунковий документ). При цьому, матеріали справи повинні містити докази на підтвердження виконаних об`ємів робіт, їх кількості та видів. Позивач в позовній заяві в порядку розподілу судових витрат просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 1000 грн. При цьому, в підтвердження понесення витрат на правову допомогу [PERSON] не надано доказів укладення договору про надання правової допомоги, документів, що свідчать про розмір, вид та обсяг наданої правової допомоги, оплату цих витрат. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відшкодування позивачеві витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 грн.

Outcome: approved