Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

26 квітня 2024 року представник КП «Дніпроводоканал» ДМР Чугай Н.О. звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є споживачами послуг водопостачання та водовідведення, що надаються за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі в порушення законодавства у сфері житлово-комунальних послуг в період з лютого 2017 року по січень 2024 року включно ухилялись від оплати за отримані послуги з водопостачання та водовідведення, в результаті чого, за ними, по особовому рахунку № [NUMBER] станом на 31.01.2024 року, утворилась заборгованість в сумі 62609,01 гривень, з яких: 56391,02 гривень сума основного боргу за період з лютого 2017 року по січень 2024 року; 699,17 гривень сума 3% річних за період з 07.2018 року по 01.2022 року; 5518,82 гривень інфляційне збільшення за період з 09.2018 року по 01.2022 року. Враховуючи наведене, представник позивача просить солідарно стягнути з відповідачів на користь позивача суму боргу за задані послуги в розмірі 62909,01 гривень, а також витрати з оплати судового збору в розмірі 3028 гривень. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 27 травня 2024 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року, ухваленому в порядку заочного розгляду справи, задоволено позовні вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР, солідарно стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР заборгованість по оплаті послуг водопостачання та водовідведення станом на 31.01.2024 року в розмірі 62609,01 гривень, з яких: 56391,02 гривень сума основного боргу за період з лютого 2017 року по січень 2024 року; 699,17 гривень сума 3% річних за період з 07.2018 року по 01.2022 року; 5518,82 гривень інфляційне збільшення за період з 07.2018 року по 01.2022 року. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь КП «Дніпроводоканал» ДМР понесені витрати з оплати судового збору в розмірі 3028,00 гривень, в річних частках, по 757,00 гривень з кожного. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 11 вересня 2024 року задоволено заяву [PERSON] , скасовано рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 липня 2024 року та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення від учасників справи проти розгляду справи в спрощеному позовному провадженні до справи не подавались. 06 вересня 2024 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву в якому зазначила, що відповідачі не визнають позовних вимог, оскільки вимоги за період з лютого 2017 року по січень 2021 року заявлені з порушенням строку позовної давності. Тому, відповідач просила відмовити у задоволенні позову в частині нарахування позивачем бору, інфляційних втрат та трьох процентів річних з порушенням строку позовної давності. Також 06 вересня 2024 року до суду від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшли заяви в яких останні просили застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову у зв`язку із їх порушенням. 23 вересня 2024 року до суду від представника КП «Дніпроводоканал» ДМР надійшла відповідь на відзив на позовну заяву в якому представник позивача зазначила, що при вирішенні питання про застосування строку позовної давності слід врахувати зміни в цивільно-процесуальному законодавстві, а саме введення з 12.03.2020 року на території України карантину та продовження усіх строків, зокрема, позовної давності, на час дії такого карантину. Отже, обраховувати заборгованість необхідно за три роки до початку карантину, тобто з березня 2017 року. З урахуванням наведеного, представник позивача просила обраховувати строки позовної давності з березня 2017 року та надала розрахунок заборгованості за адресою: [ADDRESS] з березня 2017 року по січень 2024 року. Представник позивача в судове засідання не з`явилась, натомість подала заяву в якій просить розглянути справу без її участі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явились, у своїх заявах про застосування строку позовної даності зазначили, що просять розглянути справи за їх відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Позивачем відповідно до державної програми забезпечення населення України надаються послуги з водопостачання і водовідведення в будинку [ADDRESS] , де зареєстровані відповідачі, та згідно з рішенням Дніпропетровської міської ради № 526 від 20 квітня 1995 року про розподіл плати за надання населенню комунальних послуг, споживачам, переданим на обслуговування КП «Дніпроводоканал», на ім`я відповідального квартиронаймача [PERSON] відкрито особовий рахунок № [NUMBER] Між позивачем КП «Дніпроводоканал» ДМР і відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , встановились фактичні договірні відносини з приводу надання послуг з водопостачання і водовідведення, оскільки позивач фактично надавав відповідачам дані послуги, а відповідачі користувались ними для задоволення власних потреб та не відмовлялись від них. Відповідно до частини 1 статті 2\~Закону України\~від 24.06.2004\~№1875-ІV\~«Про житлово-комунальні\~послуги» (далі Закон №1875-ІV) предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. Згідно з пунктом 2 статті 5\~Закону №1875-ІV комунальні послуги це послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. За правилами, встановленими пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону №1875-ІV, споживачі зобов`язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Частиною 1 статті 9\~Закону №1875-ІV визначено, що споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. За змістом статті 22\~Закону України\~від 10.01.2002\~№2918-ІІІ\~«Про питну\~воду,\~питне водопостачання\~та водовідведення» споживачі питної води зобов`язані: своєчасно вносити плату за використану питну воду відповідно до встановлених тарифів на послуги централізованого водопостачання і водовідведення. Згідно ст. 68 ЖК України, наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Приписами ст. 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 13 ЦК України, а саме цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Таким чином, між позивачем та відповідачами виникли відносини, що породжують права та обов`язки, оскільки позивач надає житлово-комунальні послуги, відповідачі ними користуються. Даних факт в ході розгляду справи не оспорювався та визнаний сторонами. Відповідно до статті 526\~ЦК України зобов`язання повинні виконуватися потрібним чином згідно з умовами договору та вимогами цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог за звичаями ділового обороту або інших вимог, які звичайно пред`являються. Згідно зі статтею 541\~ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року №6-2951цс15. У порушення ст. ст. 67, 68\~ЖК України відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , не здійснюють оплату за надані позивачем послуги з водопостачання та водовідведення й мають заборгованість у розмірі 55955,29 гривень, яка утворилась з березня 2017 року по січень 2024 року. Згідно ст.610\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст.\~612\~ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 2 ст.\~625\~ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з юридичної природи правовідносин, що виникли між сторонами, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. Рахунок розміру інфляційний нарахувань здійснюється наступним чином: (інфляційні нарахування за попередній місяць + сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць) х індекс інфляції / 100 - (інфляційні нарахування за попередній місяць + сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць). Якщо індекс інфляції за місяць менше 100%, показник інфляційних витрат за даний місяць не нараховується. 3 % річних нараховуються наступним чином: (сальдо на початок місяця - заборгованість за попередній місяць) х 3 х (кількість прострочених днів) 365 днів / 100. Розрахунки 3% річних та інфляційних втрат проведені на заборгованість, яка виникла до січня 2022 року. Відповідачам надавались послуги з водопостачання та водовідведення, але вони не в повному об`ємі вносили плату за користування зазначеними послугами, тобто прострочили виконання грошового зобов`язання, внаслідок чого за особовим рахунком № [NUMBER] утворилася заборгованість за постачання теплової енергії, внаслідок чого позивачем здійснено нарахування інфляційних втрат за період з 09.2018 року по 01.2022 року включно в розмірі 5516,82 гривень та трьох процентів річних від простроченої суми за період з 07.2018 року по 01.2022 року включно, що складає 699,17 гривень. В ході розгляду справи відповідачами не спростовано доводів позивача та не надано доказів погашення зазначеної заборгованості. Водночас, під час розгляду справи, відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано заяви про застосування до вимог про стягнення заборгованості строку позовної давності, передбаченогост.257 ЦК України. Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Положеннями ч. 3 та 4 ст.\~267\~ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки характер правовідносин, що склалися між сторонами, передбачає внесення оплати за фактичного надані послуги з теплопостачання шляхом здійснення періодичних щомісячних платежів, то строк позовної давності повинен обраховуватися щодо кожного платежу окремо. Згідно з приписами ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Статтею 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Перевіряючи можливе вчинення сторонами дій, які призвели до переривання перебігу позовної давності, судом враховується, що відповідно до надано позивачем розрахунку заборгованості за період березень 2017 р. січень 2024 р., відповідачами здійснювались оплати за надані їм послуги, а саме: в квітні 2017 року 400 гривень; в червні 2017 року 500 гривень; в жовтні 2017 року 470 гривень; в лютому 2020 року 500 гривень; в квітні 2022 року 1900 гривень (1127,58 гривень та 772,42 гривень). Внесення відповідачами оплати за надані їх послуги, свідчить про визнання ними свого боргу та вказує на переривання строку позовної давності. Разом з тим, відповідачами не було заявлено незгоди з здійснення даних сплат за надані їм послуги й не надано доказів на спростування їх проведення. При цьому, постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 11\~березня 2020\~року №\~211\~«Про запобігання\~поширенню на\~території України\~гострої респіраторної\~хвороби COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Законом №\~540-IX розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України доповнено, зокрема пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». У пункті 12 розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України у редакції Закону №\~540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності, і всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Отже, з урахуванням статті 257 ЦК України, позивач вправі був звернутися до суду з позовом до відповідача за захистом свого порушеного права з вимогами про стягнення заборгованості, яка утворилася з 01 лютого 2017 року у строк не пізніше 01 лютого 2020 року, позов ним подано 26 квітня 2024 року, однак, оскільки Законом № 540-IX, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, було продовжено перебіг позовної давності для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на час дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), тому заяви відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності підлягають частковому задоволенню, з урахуванням положень вищенаведеного законодавства, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постанові від 06 травня 2021 року у справі № 903/323/20. У постанові від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22) Верховний Суд зазначив про те, що у пункті 12 Розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України в редакції Закону України\~ від\~30\~березня 2020\~року №\~540\~-\~ІХ перелічені всі статті Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19). Із цим позовом КП «Дніпроводоканал» ДМР звернулось до суду 26 квітня 2024, однак враховуючи, що пунктом 12 Розділу «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» ЦК\~України перебіг строку позовної давності продовжено на строк дії карантину, внесені до прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України зміни набули чинності з 02 квітня 2020 року, відповідно не є пропущеним строк позовної давності щодо платежів, строк сплати яких станом на 02 квітня 2017 року не завершився. З урахуванням пункту 12 Прикінцевих та\~перехідних положень\~ЦК України та часу введення в Україні карантину у межах позовної давності знаходиться період з березня 2017 року. Така позиція узгоджується із позицією Верховного Суду, викладеній у постанові від 06 грудня 2023 року по справі № 212/10834/21. Згідно ст.\~12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до вимог ч. 1ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як передбачено ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За загальним принципом доказування та подання доказів, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази, які заявник повинен подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення його вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення заяви чи відмови у її задоволенні,- повинні бути виключно належними та допустимими. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, тому подання відповідачем доказів на підтвердження наведених вище обставин є обов`язковим, оскільки в цій частині між позивачем та відповідачем виник спір про право, і такі докази матимуть значення для ухвалення рішення у справі. Тобто, докази, які відповідачі повинні подати в рахунок обґрунтування всіх тих обставин, на які вони посилаються, як на підставу невизнання позовних вимог, і на підставі яких суд в подальшому встановить наявність або відсутність підстав для задоволення позову чи відмови у його задоволенні, повинні бути виключно належними та допустимими. Отже, вирішуючи по суті вимоги КП «Дніпроводоканал» ДМР, з урахуванням положень статті 13 ЦПК України, суд виходить із того, що у відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перед позивачем у період з березня 2017 року по січень 2024 року утворилася заборгованість за послуги з водопостачання та водовідведення у розмірі 55956,29 грн, у зв`язку з чим у позивача також виникло право на стягнення 3 % річних за період з 07.2018 року по 01.2022 року включно у розмірі 699,17 грн та інфляційної складової за період з 09.2018 року по 01.2022 року включно , що складає 5518,82 грн. за період з березня 2017 року по червень 2021 року, а всього - 62174,28 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно ,безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалась як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Комунального підприємства «Дніпроводоканал» Дніпровської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості по оплаті послуг водопостачання та водовідведення, підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. За звернення до суду із даним позовом позивачем КП «Дніпроводоканал» ДМР сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 гривень. Доказів пронесення інших судових витрат, на час розгляду справи, сторонами до суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідачів пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3006,98 гривень, тобто по 751,75 гривень з кожного, оскільки судовий збір віднесений до складу судових витрат, які не є зобов`язанням в розумінні ст.\~509\~ЦК України та відсутні підстави для стягнення їх на підставі ст.\~543\~ЦК України в солідарному порядку.

Outcome: partial