Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

\~ \~ \~ \~ До Вишгородського районного суду Київської області надійшла вищезазначена позовна заява. Зі змісту позовної заяви вбачається, що 10.09.2022 року [PERSON] надав нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] на розпорядження, в тому числі з правом продажу, належного [PERSON] на праві приватної власності транспортного засобу. Відповідно до отриманої [PERSON] інформації з офіційних реєстраційних систем належний йому транспортний засіб 27.07.2023 року було продано, а 08.08.2023 року знову було перереєстровано на іншого власника. [PERSON] звертався до [PERSON] з вимогою про надання звіту щодо виконання доручення та повернення транспортного засобу або грошових коштів, отриманих внаслідок продажу автомобіля, однак [PERSON] проігнорувала вимоги [PERSON] . Згідно звіту про оцінку колісного транспортного засобу вартість відчуженого автомобіля, що належав [PERSON] на праві приватної власності, за середньою оцінкою складає 486\~730 грн. 00 коп. З урахуванням вищевикладеного, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] вказану суму боргу за договором доручення, вирішити питання про розподіл судових витрат. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючим суддею по справі визначено суддю Рукас О.В. Ухвалою суду від 17.06.2024 року провадження у справі відкрито у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено судове засідання, встановлено строк для реалізації учасниками справи своїх процесуальних прав. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце його проведення. До судового розгляду від сторони позивача надійшло клопотання, в якому було підтримано позовні вимоги, висловлено прохання про їх задоволення у повному обсязі та проведення судового розгляду за відсутності позивача та його представника, а також надано згоду на ухвалення заочного рішення. У судове засідання відповідач [PERSON] не з`явилася, про причини неявки не повідомила, будь-яких заяв, клопотань, у тому числі відзиву на позовну заяву, від неї не надходило. Про дату, час і місце судового засідання відповідач неодноразово повідомлялася шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за її офіційно зареєстрованою адресою проживання, а також шляхом доставлення судової повістки в електронний кабінет відповідача. Як вбачається з наявних у матеріалах справи довідок, сформованих засобами автоматизованої системи документообігу суду (а.с. 52-53, 56, 67), копію ухвали суду від 17.06.2024 року разом з копією позовної заяви та додатками до неї, а також судові повістки про виклик до суду були доставлені в електронний кабінет [PERSON] . Як вбачається з наявних у матеріалах справи зворотних поштових повідомлень (а.с. 70-71), поштове відправлення на ім`я [PERSON] з судовою повісткою про виклик до суду було особисто вручено [PERSON] за зареєстрованим місцем її проживання. Відповідно до п. 2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи. Суд звертає увагу, що положення чинного процесуального законодавства не передбачають обов`язку суду, в якого відсутні відомості щодо місця проживання чи перебування учасника справи, крім як відомостей про офіційно зареєстроване місце проживання/перебування, повторно направляти судові повістки про виклик до суду. Повернення поштового відправлення з відміткою про закінчення строку зберігання, яке відправлялася за офіційно зареєстрованою адресою проживання відповідача, що є єдиними відомостями про його проживання, які перебувають у володінні суду, є належним виконанням суду свого процесуального обов`язку щодо повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання, а відповідно вважається належним чином повідомленням особи про проведення судового розгляду. У Постанові КЦС ВС від 23.01.2023 року у справі № 496/4633/18 зроблено висновок, що листи, що повернулися з відміткою/довідкою поштового відділення про причину повернення - «за закінченням терміну зберігання» або «інші причини», є належно врученими, якщо їх було направлено на адресу, вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань або на адресу місця реєстрації фізичної особи чи адресу, самостійно зазначену стороною як адреса для листування. Таким чином, відповідач [PERSON] була належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи вищевикладене, зважаючи на те, що позивач та відповідач були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, враховуючи подане позивачем клопотання про проведення судового розгляду за його відсутності, а також зважаючи на відсутність клопотань про відкладення судового розгляду, суд приходить до висновку про можливість здійснення судового розгляду за відсутності сторін по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Судом встановлено, що стороною позивача висловлено згоду на проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення, засвідчено обізнаність щодо наслідків ухвалення заочного рішення суду. З урахуванням вищевикладеного, оскільки [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, про причини неявки не повідомила, відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надала, а позивач не заперечував проти ухвалення заочного рішення, то суд відповідно до ст. 280, 281 ЦПК України вважає за необхідне провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів з наступним ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали позовної заяви, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Відповідно до ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Відповідно до ч. 1 ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Відповідно до ч. 1 ст. 1006 ЦК України повірений зобов`язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Аналіз вищевикладених приписів законодавства дає можливість зробити висновок, що довіреність видається однією особою іншій особі, тому видача довіреності є одностороннім правочином. Для цього не потрібна наявність волі іншої особи, тобто другої сторони договору доручення. Довіреність видається на підставі договору доручення (стаття 1003 ЦК України), при чому це робиться обов`язково (частина перша статті 1007 ЦК України). Це означає, що наявність довіреності свідчить про договірне представництво. Глава 68 ЦК України не містить спеціальних вимог до форми договору доручення, тому й не виключається вчинення договору доручення в усній формі. Формулювання, які вживаються в статті 1003 ЦК України і сутність правовідносин представництва, вимагають фіксації його повноважень, що може бути здійснено в договорі та/або в довіреності. Натомість в статті 1007 ЦК України міститься вимога видати довіреність повіреному і це означає, що вона є обов`язковою. Але можливо вчинити договір доручення в усній формі, й у цьому разі довіреність слугуватиме підтвердженням його укладання. З урахуванням змісту статті 244 ЦК України та принципу розумності, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Тобто довіреність має містити повноваження представника необхідні для представництва довірителя перед третіми особами, а не обов`язки представника перед особою, яку він представляє (довірителем). Тим паче конструкція договірного представництва апріорі виключає можливість вчинення довіреності, яка містить можливість представника розпоряджатися коштами на власний розсуд, оскільки це суперечить конструкції цивілістичного представництва. Видача довіреності на підставі усного договору доручення є підтвердженням укладання договору доручення, і очевидно, що на такі правовідносини поширюються положення, зокрема, статті 1006 ЦК України. У разі відсутності домовленості між повіреним та довірителем про встановлення строку (терміну) передачі одержаного у зв`язку з виконанням доручення, така передача має відбуватися негайно. При цьому для довірителя не потрібно пред`являти вимогу про передачу одержаного у зв`язку з виконанням доручення, оскільки пункт 3 частини першої статті 1006 ЦК України є виключенням, що допускається частиною другою статті 530 ЦК України. Вказані висновки щодо застосування норм права викладені у постанові КЦС ВС від 10.01.2019 року у справі № 320/4274/16-ц, у постанові КЦС ВС від 25.03.2024 року у справі № 458/229/18. Судом встановлено, що 10.09.2022 року [PERSON] було видано довіреність (а.с. 11-12), якою уповноважено [PERSON] , зокрема, розпоряджатися (у тому числі зняти з обліку та поставити на облік у відповідному органі, продати на умовах та за ціною за її розсудом в установленому законом порядку за умови сплати податку з доходів фізичних осіб та військового збору, обміняти, застрахувати, здати в оренду, позичку, заставляти, здійснювати переобладнання) належним йому автомобілем марки MITSUBISHI, моделі PAJERO, випуску 2007 року, чорного кольору, номер шасі: [NUMBER] , тип транспортного засобу загальний легковий загальний універсал В, реєстраційний номер [NUMBER] . Довіреність вчинена 10.09.2022 року, видана строком на 3 роки без права передоручення повноважень третім особам, а також нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Шульженко Н.М. і зареєстрована у реєстрі за № 222. Таким чином, судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] на підставі усного договору доручення та виданої на підставі нього нотаріально посвідченої довіреності виникли відносини договірного представництва. Відомості щодо відмови [PERSON] від наданих їй повноважень та повідомлення про це [PERSON] матеріали справи не містять, а відповідачем зворотного не доведено. З свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 37-38) судом встановлено, що зазначений у довіреності транспортний засіб станом на момент вчинення довіреності належав [PERSON] на праві приватної власності. Тобто, на момент виникнення відносин договірного представництва [PERSON] мав право розпоряджатися вказаним автомобілем. Таким чином, судом підтверджено факт уповноваження [PERSON] на вчинення юридичних дій, право на вчинення яких належало [PERSON] . Сукупність наявних матеріалів справи (а.с. 32-36), а також надані стороною позивача фотознімки оголошень про продаж, розміщених на веб-сайті https://auto.ria.com/uk/ дають можливість зробити висновок, що після виникнення між сторонами відносин договірного представництва вказаний у довіреності транспортний засіб був неодноразово відчужений, а саме 27.07.2023 року з наступною перереєстрацією на нового власника та зміною номерного знаку на [NUMBER] ; та у подальшому 08.08.2023 року з наступною перереєстрацією на нового власника та зміною номерного знаку на [NUMBER] . При цьому з наявних матеріалів справи вбачається, що реєстрація транспортного засобу вперше здійснена 21.05.2008 року за [PERSON] , тобто позивач був першим власником транспортного засобу. Натомість з наявних матеріалів справи вбачається, що після видачі довіреності відбулося почергове відчуження транспортного засобу на користь інших двох осіб. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] , діючи від імені, в інтересах та за рахунок [PERSON] , на підставі виданої нотаріально посвідченої довіреності, здійснила юридичні дії щодо продажу автомобіля, належного [PERSON] на праві приватної власності. Вказані обставини зумовили припинення права власності [PERSON] на транспортний засіб та набуття ним права на грошові кошти, отримані за результатами відчуження автомобіля. Оскільки у довіреності від 10.09.2022 року сторонами не було встановлено алгоритму (порядку) дій щодо повернення отриманого, внаслідок виконання довіреності, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 1006 ЦК України у [PERSON] виник обов`язок негайно передати [PERSON] все одержане у зв`язку з виконанням доручення. При цьому виконання цього обов`язку не обумовлено пред`явленням [PERSON] відповідної вимоги. Судом встановлено, що, не зважаючи на пред`явлені вимоги, [PERSON] взагалі не повідомила [PERSON] про результати виконання доручення та не передала йому одержане у зв`язку з виконанням доручення. Зворотного відповідачем не доведено. Зі звіту № 38/08.08.23 від 11.08.2023 року про оцінку колісного транспортного засобу (а.с. 13-31) судом встановлено, що ринкова вартість належного [PERSON] автомобіля на момент його відчуження становила 486\~730 грн. 00 коп. Стороною відповідача не доведено, що внаслідок виконання доручення шляхом продажу автомобіля отримано іншу суму грошових коштів. Одним з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін (стаття 12 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови ВС від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі № 902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" ("J.K. AND OTHERS v. SWEDEN") ЄСПЛ наголошує, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри". За результатами судового розгляду суд вважає доведеним, що між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини договірного представництва. [PERSON] , будучи наділеною відповідними повноваженнями, від імені та в інтересах [PERSON] вчинила юридичні дії щодо розпорядження належним йому на праві власності автомобілем. Однак при цьому всупереч своїм обов`язкам [PERSON] про результати виконання доручення не повідомила та все одержане за результатами виконання доручення [PERSON] не передала. У зв`язку з цим, позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо судових витрат. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 246 ЦПК України якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Позивачем у попередньому розрахунку судових витрат зазначається, що у зв`язку з розглядом справи ним понесені судові витрати у розмірі 10\~000 грн. 00 коп. При цьому детального розрахунку цих витрат та з чого вони складаються до позовної заяви не додано, як і доказів на підтвердження їх понесення. До закінчення судового розгляду сторона позивача також не робила заяву про подання доказів на підтвердження понесення судових витрат протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення. Отже, за відсутності будь-яких документів, що підтверджують факт понесених витрат та їх розмір, суд позбавлений можливості вирішити питання про їх розподіл. Відсутність заяви про подання таких доказів після ухвалення судового рішення позбавляє суд у подальшому можливості вирішувати питання розподілу судових витрат. Разом з тим, матеріали справи містять достатню сукупність доказів понесення позивачем витрат зі сплати судового збору у розмірі 4\~867 грн. 30 коп., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved