Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить встановити факт спільного проживання та визнання спадкоємцем четвертої черги. В обґрунтування заяви зазначив, що позивач постійно проживав однією сім?єю з 2008 року з [PERSON] [INFO] за адресою: [ADDRESS] , в подальшому після купівлі-продажу квартири 04.10.2019 переїхали до квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , де й продовжує проживати. За весь час сумісного позивач та [PERSON] , вели спільне господарство, були постійно пов?язані спільним побутом, та мали взаємні, та ніким не оскаржувані та неоспорювані права та обов?язки, у зв?язку із тим, що [PERSON] [INFO] , був інвалідом 1-ї групи терміном дії - безстроково, він завжди потребував сторонньої допомоги в усіх побутових питаннях, а також додаткового матеріального забезпечення. Весь час захворювання [PERSON] , позивач доглядав за ним, та піклувався. Як зазначено в довідці до акту огляду МСЕК [PERSON] інвалід 1 групи з 01.01.2008 був не працеспроможний та постійно потребував стороннього догляду. Також зазначає, що [INFO] помер батько [PERSON] - [PERSON] 1937 року народження. [INFO] померла мати [PERSON] - [PERSON] [INFO] у віці 79 років. [PERSON] на протязі тривалого часу хворіла, серцевими захворюваннями, розладами кровообігу, в зв?язку з чим постійно потребувала сторонньої допомоги. Так позивач завжди допомагав та дбав про [PERSON] та його мати [PERSON] . Інших близьких родичів у [PERSON] не має. Померлий на протязі тривалого часу хворів на хронічне захворювання - серцевими захворюваннями, розладами кровообігу. [INFO] [PERSON] помер, про що свідчить свідоцтво про смерть видане Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Харківської області від 17.12.2019. Позивач організував проведення поховання померлого. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на квартиру розташовану за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 26.5 кв.м. Також зазначає, що 12.06.2019 [PERSON] звернувся добровільно до приватного нотаріуса та уповноважив позивача строком на 3 роки представляти його інтереси в усіх органах державного влади, судових установах та інших органах. Заповіту за життя спадкоємцем складено не було. Позивач є єдиним спадкоємцем четвертої черги за законом. Інших спадкоємців у [PERSON] не має. Так у встановлений законом строк позивач звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого. Позивач надав усі визначені законом документи. 09.06.2020 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Скибою Тетяною Володимирівною була заведена спадкова справа за номером 20/2020. [PERSON] свідоцтво про право власності на спадкове майно не отримав. Позивачу було роз`яснено приватним нотаріусом, що для прийняття спадщини необхідно рішення суду про встановлення факту проживання однією сім?єю зі спадкодавцем, оскільки не підтверджений родинний зв?язок між [PERSON] та померлим [PERSON] та не підтверджено факт їх сумісного проживання, через що позивач змушений звернутися з даним позовом до суду. Факт, про встановлення якого просить позивач, має для нього юридичне значення, оскільки необхідний для впорядкування спадкових справ. Відповідачем надано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження факту проживання позивача із померлим [PERSON] однією сім`єю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник Харківської міської радив судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Третя особа надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила прийняти рішення згідно до положень діючого законодавства. Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 19). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все його майно, а саме на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] займався організацією кремації та похованням [PERSON] , що підтверджується копією договору замовлення № 2846/1 від 18.12.2019 (а.с. 20). Відповідно копії довіреності від 20.06.2019 [PERSON] уповноважив [PERSON] строком на 3 роки представляти його інтереси в усіх органах державного влади, судових установах та інших органах. (а.с. 26) Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем [PERSON] , показав, що він був знайомий з [PERSON] з 1995 року. Жили поруч у сусідніх будинках. Обидва вони інваліди. Коли померла мати [PERSON] , позивач взяв на себе усі обов`язки по догляду за [PERSON] . Потім вони переїхали на Гарібальді, але продовжували спілкуватися. Коли позивач не міг піклуватися про [PERSON] , він за проханням [PERSON] доглядав за [PERSON] . Позивач купив [PERSON] інвалідну коляску, постійно доглядав за ним. Займався похованням і його і його матері. З його точки зору [PERSON] і [PERSON] складали одну родину, хоча родичами не були. Статтею 3 СК України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. В пункті 6 рішення Конституційного Суду від 03.06.1999 №5-рп/99 зазначено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім факту спільного проживання, є наявність спільного бюджету, спільного харчування, купівлі майна для спільного користування, участі у спільних витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22.08.2018 у справі №644/6274/16-ц (провадження №14-283цс18), та Верховним Судом у постановах: від 21.03.2019 у справі №461/4689/15-ц (провадження №61-43735св18); від 10.10.2019 у справі №520/8495/17 (провадження №61-7058св19); від 17.10.2019 у справі №712/1294/17 (провадження №61-34351св18); від 09.01.2020 у справі №186/421/17 (провадження №48280св18); від 09.06.2021 у справі №346/5702/18 (провадження №61-17111св20). У відповідності до ст.1264 ЦК України до четвертої черги спадкоємців за законом відносяться особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. [PERSON] є спадкоємцем за законом четвертої черги, оскільки не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини проживав однією сім`єю із спадкодавцем [PERSON] , вони з померлим вели спільне господарство, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Позивач здійснював догляд за померлим, коли його стан здоров`я погіршився у зв`язку з хворобою, займався його лікуванням, забезпечував усім необхідним для життя, організував надання йому інвалідної коляски, а також поніс витрати, пов`язані з його похованням. За таких обставин, суд приходить до висновку, що необхідно встановити факт спільного проживання однією сім`єю позивача та померлого [PERSON] із червня 2008 до дня смерті останнього, визнати позивача спадкоємцем четвертої черги після смерті [PERSON] . Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оцінюючи допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що під час розгляду справи, знайшли підтвердження обставини, на які посилається позивач, приймаючи до уваги, що позивач позбавлена можливості здійснення права на спадкування в інший спосіб, окрім як у судовому порядку, визнання відповідачем позову, суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved