Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог посилався на наступне. З жовтня 2012 року він перебував у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] . Вони спільно проживали та вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Під час спільного проживання з відповідачкою [INFO] у них народився син [PERSON] . Але спільне життя між ними не склалось, що призвело до того, що він разом із сином вимушений був переїхати до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де й проживають на теперішній час. Його син [PERSON] повністю перебуває на його утриманні. Мати дитини [PERSON] після народження сина [PERSON] зареєструвала його у відділі державної реєстрації та тримала свідоцтво про народження. Однак, реєстрація була проведена відповідно до ч.1 ст.135 СК України і в графі «батько» зазначено « [PERSON] ». У зв`язку з тим, що в свідоцтві про народження сина зазначено його ім`я та по батькові, 05.10.2021 року він звернувся до Нікопольського міськрайонного суду з позовом про визнання батьківства. 05.07.2022 року (справа № 182/6682/21) судом його визнано батьком [PERSON] , [INFO] . 29.11.2022 року на сина було видане свідоцтво про народження, де зазначено « [PERSON] , [INFO] ». Батьком також зазначено його. Він з народження піклується про сина, забезпечує його матеріально, контролює його навчання в школі, постійно спілкується з вчителями, систематично відвідує батьківські збори. Дитина охоче спілкується з ним, любить його та визнає своїм батьком. За потреби, він займається лікуванням та обстеженням сина. Відповідачка ж, навпаки, не приймає жодної участі у вихованні та утриманні сина і мешкає окремо від дитини. Він позитивно характеризується за місцем проживання, відповідальний, добропорядний, веде здоровий спосіб життя тощо. Натомість, відповідачка як мати взагалі відсутня в житті сина, не здійснює свої батьківські обов`язки по відношенню до [PERSON] , з народження дитини не6 цікавиться своїм сином, навіть, не телефонує і свідомо ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків. На його думку, у відповідачки абсолютно відсутній батьківський інстинкт. За таких обставин звернувся до суду і просить позбавити відповідачку батьківських прав, стягнувши з неї аліменти на утримання дитини та судовий збір. В судове засідання сторони не прибули. Надали заяви про розгляд справи у свою відсутність. Представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі і просив суд їх задовольнити (а.с.60). Відповідачка про розгляд справи повідомлялась неодноразово належним чином (а.с.24, 29, 34 35, 37, 38, 39, 59), однак, будь-яких заяв чи клопотань до суду не надавала. Представник третьої особи проти задоволення позовних вимог не заперечував, оскільки малолітня дитина проживає разом з батьком, мати дитини з сином не спілкується, не виховує та матеріально не забезпечує. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, суд приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до § 23 рішення ЄСПЛ від 06 вересня 2007 року, заява № 3572/03 у справі «Цихановський проти України», національні суди мають створювати умови для того, щоб судове провадження було швидким та ефективним. Зокрема, національні суди мають вирішувати, чи відкласти судове засідання за клопотанням сторін, а також, чи вживати якісь дії щодо сторін, чия поведінка спричинила невиправдані затримки у провадженні. Згідно принципу 2 Декларації прав дитини, дитині законом та іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвинутись фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровою та нормальним шляхом і в умовах волі і гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням повинно бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч.1 ст.9 Конвенції про права дитини, держави-сторони забезпечують те, щоб дитина не розлучалась з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Згідно із ст.164 Сімейного кодексу України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»,сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»,виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позбавлення батьківських прав або відібрання дитини у батьків без позбавлення їх цих прав не звільняє батьків від обов`язку утримувати дітей. Згідно зі ст.150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до ст.155 СК України,здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають грунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 165 Сімейного кодексу Українипередбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно зі ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Як встановлено в судовому засіданні, з жовтня 2012 року позивач перебував у фактичних шлюбних відносинах з відповідачкою [PERSON] . Вони спільно проживали та вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Під час спільного проживання 29.12.2012 року у сторін по справі народився син [PERSON] (а.с.6). Але спільне життя між сторонами по справі не склалось, що призвело до того, що позивач разом із сином переїхав до своїх батьків за адресою: [ADDRESS] , де й проживають на теперішній час (а.с.8). Неповнолітній [PERSON] повністю перебуває на утриманні позивача. Мати дитини [PERSON] після народження сина [PERSON] зареєструвала його у відділі державної реєстрації та тримала свідоцтво про народження. Однак, реєстрація була проведена відповідно до ч.1 ст.135 СК України і в графі «батько» зазначено « [PERSON] » (а.с.7). У зв`язку з тим, що в свідоцтві про народження сина зазначено ім`я та по батькові позивача по справі, 05.10.2021 року він звернувся до Нікопольського міськрайонного суду з позовом про визнання батьківства. 05.07.2022 року (справа № 182/6682/21) судом його визнано батьком [PERSON] , [INFO] (а.с.4-5). 29.11.2022 року на сина позивача [PERSON] було видане повторне свідоцтво про народження, де зазначено « [PERSON] , [INFO] ». Батьком також зазначено позивача (а.с.3, 14). Позивач з народження піклується про сина, забезпечує його матеріально, контролює його навчання в школі, постійно спілкується з вчителями, систематично відвідує батьківські збори (а.с.11-13, 15). Дитина охоче спілкується з батьком, любить його та слухається. За потреби, позивач займається лікуванням та обстеженням сина (а.с.12). Відповідачка ж, навпаки, не приймає жодної участі у вихованні та утриманні сина і мешкає окремо від дитини. Позивач позитивно характеризується за місцем проживання, відповідальний, добропорядний, веде здоровий спосіб життя тощо (а.с.9). Натомість, відповідачка як мати взагалі відсутня в житті сина, не здійснює свої батьківські обов`язки по відношенню до [PERSON] , з народження дитини не цікавиться своїм сином, навіть, не телефонує і свідомо ухиляється від виконання своїх материнських обов`язків. Згідно із ст.164 СК України, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Викладена вище інформація підтверджує факти систематичного злісного невиконання батьківських обов`язків відповідачки по відношенню до неповнолітнього [PERSON] . За таких обставин, враховуючи той факт, що [PERSON] ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , не турбується про його здоров`я, соціальне забезпечення, виховання, розвиток та утримання; виходячи з інтересів дитини, який в силу свого віку не має можливості самостійно захистити свої права; враховуючи думку представника Органу опіки та піклування Нікопольської міської ради Дніпропетровської області, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved