Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до АТ КБ «Приват банк» в якому, з урахуванням уточненою позовної заяви, просить стягнути із АТ КБ ПриватБанк заборгованість із затримки негайного виконання рішення суду про поновленні на роботі Позивача у сумі 160\~221,44 грн, зобов`язати АТ КБ ПриватБанк розрахувати та сплатити до Пенсійного фонду України заборгованість із Єдиного соціального внеску за [PERSON] за період з 01 серпня 2021 року по дату постановлення рішення, стягнути з АТ КБ ПриватБанк середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. В обґрунтування поданого позову, в редакції уточненої позовної заяви, яка була подана 21.05.2024, позивач вказує, що 1 січня 2024 на адресу електронної пошти позивача, надійшло ЕЛЕКТРОННЕ ПОВІДОМЛЕННЯ від АТ КБ ПриватБанк у якому, серед іншого, Відповідачем повідомлялося, що ним було затверджено Наказ «26.12.2023 [PERSON] - Наказ про звільнення» № E.17.U.0.0/4- 8338562 (Наказ не надано Позивачу). Вказаний Наказ не надано Позивачу та не зазначено проведення зі мною розрахунку при звільненні з посади, всупереч вимогам ст. 116 Кодексу Законів про Працю України (надалі - КЗПП). Враховуючи, що станом на теперішній час Відповідачем не було поновлено мої трудові права на підставі судового рішення від 28 лютого 2023 року що звернено до негайного виконання, а саме не виплачені суми належної позивачу заробітної плати та відповідних відрахувань на неї, що складає окремий вид порушення моїх трудових прав, що охоплюється статтею 117 КЗПП України, а також не надані жодні розрахункові документи, відповідно, з позивачем не було проведено розрахунок при звільненні у повному обсязі. Відповідач тричі звертався до суду з проханням скасувати законне та обґрунтоване рішення Дзержинського районного суду про НЕГАЙНЕ виконання рішення про поновлення Позивача [PERSON] на роботі. Однак абсолютно закономірно отримав відмову у задоволенні зазначених клопотань. У апеляційній скарзі на рішення Дзержинського районного суду про поновлення Позивача на роботі Відповідач в чергове клопотався про скасування законного та обґрунтованого рішення про поновлення Позивача на роботі та звернення такого рішення до негайного виконання, однак судом апеляційної інстанції рішення Дзержинського районного суду в частині негайного виконання було залишено без змін. Рішення Апеляційного суду було постановлено 10 серпня 2023 року, відтак за своїми властивостями повинно було виконуватись негайно, однак всупереч цьому Відповідач видав документ «Про поновлення на роботі [PERSON] Ініціатор: Дирекція з HR та корпоративного управління Е.28.0.0.0/1-7632517 від 25.08.2023». Таким чином фактична заробітна платня за період затримки виконання розпорядження суду про негайне поновлення [PERSON] на роботі налічує проміжок з 28 лютого 2023 року по 25 серпня 2023 року, а саме - 128 робочих днів на 1251,73 грн., разом на суму 160 221 грн 44 коп. Та, відповідно суми нарахування ЄСВ на суму заробітної плати за період затримки виконання рішення суду про негайне поновлення на роботі. Крім зазначеної виплати за затримку виконання рішення суду, що звернене до негайного виконання, Відповідач не сплатив належну позивачу заробітну плату та не сплатив встановлені законом обов`язкові відрахування із заробітної плати з дати поновлення на роботі судом, тобто з 1 серпня 2021 року по теперішній час. Ухвалою суду від 11.04.2024 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження. 29.04.2024 року від АТ КБ «Приват Банк» надійшов відзив, в якому позовні вимоги не визнаються в повному обсязі, представник відповідача просить відмовити в задоволені позову. Та 28.05.2024 надійшов відзив на уточнену позовну заяву в якій, представник відповідача, в задоволені позову просив відмовити. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала, просила відмовити в задоволені. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач працював в АТ КБ «ПриватБанк». Наказом № Э.DN-УВ-2021-7100284-п від 30.07.2021 [PERSON] було звільнено. Позивач не погодився з вказаним наказом, та звернувся до суду. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2023 року: визнано незаконним та скасувано наказ №Э-DN-УВ-2021-7100284-n від 30.07.2021 року в частині звільнення [PERSON] з посади керівника управління безпеки по Північно-Східному регіону ГО. Поновлено з часу звільнення [PERSON] на посаді керівника управління безпеки по Північно-Східному регіону ГО в АТ КБ «ПриватБанк». Стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" (ЄДРПОУ 14360570, адреса: м. Київ, вул. Грушевського, 1д) на користь [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 786327,75 грн. (сімсот вісімдесят шість тисяч триста двадцять сім гривень сімдесят п`ять копійок) В іншій частині позову - відмовлено. Постановою Харківського апеляційного суду від 10.08.2023 апеляційну скаргу Відповідача було задоволено частково, рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2023 змінено, визнано незаконним та скасовано наказ № 3-DN-YB-2021-7100284-п від 30.07.2021 року Про звільнення [PERSON] з посади Керівника Управління, посадова підгрупа Керівник управління безпеки Го по РП Управління безпеки у Кременчуцькій філії напрямку «Служба безпеки» Головного офісу, Акціонерного Товариства комерційний банк "ПриватБанк", поновлено [PERSON] на посаді Керівника Управління, посадова підгрупа Керівник управління безпеки ГО по РП Управління безпеки у Кременчуцькій філії напрямку «Служба безпеки» Головного офісу Акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 506 950,65 грн., стягнуто з АТ КБ "ПриватБанк" на користь держави судовий збір в розмірі 5069 грн. Постановою Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року залишено без задоволення касаційні скарги АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] , рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2023 року у незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 10 серпня 2023 року залишено без змін. Наказом № Е.28.0.0.0/1-7632517 від 25.08.2023 [PERSON] було поновлено на роботі. За змістом частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України\~передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною третьою\~статі 43 Конституції України\~передбачено право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до частини другої\~статті 97 КЗпП України\~форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Згідно із частиною другою\~статті 235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 у справі № 1-18/2013 щодо тлумачення положень частини другої\~статті 233 КЗпП України, статей\~1,\~12 Закону № 108/95-ВР\~Конституційний Суд України вказав, що під заробітною платою,що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій\~статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Праву працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник у разі порушення законодавства про оплату праці має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Конституційний Суд України зробив висновок, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто всіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Тобто Конституційний Суд України фактично зробив висновок, що навіть у разі невиконання трудової функції не з власної вини, він вважається таким, що працює і отримує за це заробітну плату, а не компенсацію, бо саме заробітна плата є тією грошовою виплатою, яка забезпечує можливість самого існування як працівника, так і, можливо, членів його сім`ї, а також наповнення державного бюджету, бо із цієї виплати вираховуються податки і збори, у тому числі внески до Пенсійного фонду України у розмірах, який передбачений саме для заробітної плати, а період вимушеного прогулу зараховується до страхового стажу. Такий період невиконання трудової функції можна порівняти з простоєм. При цьому, під простоєм розуміється зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (частина перша\~статті 34 КЗпП України). Тобто простій можливий як з вини роботодавця, так і за відсутності його вини. Законодавство у будь-якому випадку простою гарантує працівникам отримання частини заробітної плати. У свою чергу, вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати, тобто виконувати трудову функцію. Вимушений прогул відбувається виключно за наявності вини роботодавця, який незаконно звільнив найманого працівника. Тому, за цей час працівник, права якого були порушені роботодавцем, відповідно до державних гарантій має безумовне право на отримання заробітної плати, розмір якої обраховується згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок № 100), і сама виплата, відповідно, названа середньою заробітною платою. Вказане також узгоджується з пунктом 1.3 розділу 1 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої\~наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5\~та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713) яким передбачено, що для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до підпункту 2.2.12 пункту 2.2 розділу 2 Інструкції № 114/8713 до фонду додаткової заробітної плати включається оплата за невідпрацьований час, зокрема, оплата простоїв не з вини працівника. У розділі 3 Інструкції № 114/8713 закріплено вичерпний перелік виплат, що не належать до фонду оплати праці. Згідно з пунктом 3.9 розділу 3 вказаної Інструкції до фонду оплати праці не належать суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. В Інструкції № 114/8713 середній заробіток за час вимушеного прогулу не віднесено до вичерпного переліку виплат, що не належать до фонду оплати праці. На думку Великої Палати Верховного Суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.Такий висновок підтверджується також змістом частини другої\~статті 235 КЗпП України, якою визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи. Тобто, в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату. Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника. Таке тлумачення відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності, сприяє дотриманню балансу прав і законних інтересів незаконно звільнених працівників, які були позбавлені можливості працювати та отримувати гарантовану на конституційному рівні винагороду за виконану роботу, та стимулює несумлінних роботодавців, які порушили таке конституційне право працівників, у подальшому дотримуватися норм чинного законодавства. Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу входить до структури заробітної плати, бо є заробітною платою. Отже, спір щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не зі своєї вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. Згідно із частиною другою\~статті 233 КЗпП України\~у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Роботодавець не провів оплату праці позивачу за період вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 28 лютого 2023 по 25 серпня 2023 року. Відповідно до абзацу третього пункту 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на кількість відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Відповідно до абзацу другого пункту 8 Порядку після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівникові здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячну кількість робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно Постановою Верховного Суду, який виснував, що Постановою Харківського апеляційного суду від 10.08.2023 у справі № 638/14165/21 правильно обчислено середньоденну заробітну плату [PERSON] , а саме 1251,73 грн. Отже сума середнього заробітку за період з 01.03.2023 по 25.08.2023, тривалістю 128 робочих днів становить 160\~221,44 грн. Суд звертає увагу, що при виплаті стягнутої судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідач до проведення фактичної виплати зобов`язаний нарахувати й утримати з цієї суми прибутковий податок та інші обов`язкові платежі, оскільки такий обов`язок по їх нарахуванню покладений на підприємство, а не на суд, який під час ухвалення рішення не може вираховувати та утримувати ці платежі. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України судоцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вище викладене, суд дійшов до висновку про задоволення позовної заяви [PERSON] до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приват банк» про стягнення заборгованості по заробітній платі в частині виплати заробітньої плати за вимушеного прогулу за період з 01.03.2023 по 25.08.2023, в іншій частині позовна заява задоволенню не підлягає.

Outcome: partial