Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

22 лютого 2024 року позивач [PERSON] в особі представника адвоката Дерев`янко І.О. звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 61\~814,04 гривень. В обґрунтування позову вказано, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя у справі №2-923/2011 від 30.03.2011 року, з нього було стягнуто аліменти на дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісяця з 01.03.2011 року і до повноліття, видано виконавчий лист, який перебуває на виконанні у бухгалтерії підприємства. Крім того на виконанні перебуває виконавчий лист про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на її утримання у розмірі 500 грн. щомісячно з 01.08.2013 року по 08.01.2025 року. Після досягнення повноліття [PERSON] , [INFO] , з нього продовжили стягувати аліменти у розмірі, що визначений рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі № 2-923/2011, а саме, на двох дітей у розмірі 1/3 частини заробітку, а не на одну дитину, оскільки старший син досяг повноліття, у зв`язку з чим сталася переплата аліментів на користь [PERSON] з незалежних від нього причин у розмірі 63817 грн. 84 коп. Просив зарахувати переплачену суму грошових коштів у розмірі 63817 грн. 84 коп. в рахунок аліментних забов`язань у виконавчому провадженні № 49525703, яке перебуває на виконанні Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного Міжрегіонального Управління міністерства юстиції ( м. Дніпро). Ухвалою судді від 23 лютого 2024 року у справі відкрито загальне позовне провадження. Призначено підготовче засідання. 25 березня 2024 року відповідач [PERSON] в особі представника адвоката Остапенка А.Г. подав відзив, в якому заперечував проти задоволення позову, вказуючи на відсутність у справі елементу безпідставності, оскільки після досягнення повноліття [PERSON] продовжив навчання, а отже мав повне право на отримання аліментів від батька. Оскільки аліменти сплачувались позивачем добровільно, без зловживань чи недобросовісної поведінки зі сторони відповідача, наполягав не необхідності відмови в задоволенні позову в повному обсязі. 03 квітня 2024 року представник третьої особи головний державний виконавець [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі. Ухвалою суду від 09 квітня 2024 року закрите підготовче провадження у справі і призначено розгляд по суті. 20 червня 2024 року представник третьої особи головний державний виконавець Юлія Кисліцина повторно надала заяву про розгляд справи без її участі. 22 жовтня 2024 року представник позивача [PERSON] адвокат Дерев`янко І.О. надала заяву, згідно якої вона не може з`явитись до засідання у зв`язку з участю у іншій справі, та просить провести розгляд без участі сторони позивача. 22 жовтня 2024 року представник відповідача [PERSON] адвокат Остапенко А.Г. також подав заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача. За таких обставин, з урахуванням поданих сторонами заяв по суті справи, суд не вбачає перешкод для розгляду справи за їх відсутності, і на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України не здійснювати фіксацію судового процесу звукозаписувальними технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Згідно ч.ч.1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.ч.1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст. 5 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно ч.1 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 березня 1999 року, який розірвано рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжєя від 06.04.2011 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: повнолітнього [PERSON] , [INFO] та неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя по справі №2-923/2011 від 30.03.2011 року позивачу було присуджено стягнення аліментів на дітей у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, з 01.03.2011 року і до повноліття. Постановою від 03.12.2015 року №ВП 49525703, за виконавчим листом про стягнення аліментів на утримання дітей, було відкрито виконавче провадження. 09.12.2017 року [PERSON] виповнилося 18 років. Згідно вимоги державного виконавця Олександрівського ВДВС від 10.01.2018 року №225/4, направленої на адресу ТОВ «Співдружність Авіа Буд», було запропоновано з 10.12.2017 року утримувати аліменти з [PERSON] на неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 16/ частини заробітку. Як вбачається з розрахунку заборгованості державного виконавця Олександрівського ВДВС у м. Запоріжжі ВП 49525703, станом на 27.07.2022 року наявна переплата аліментів за виконавчим листом № 2-923/2011від 30.03.2011 року у сумі 63291 грн. 62 коп. Зі звіту про здійснені відрахування та виплати № 03/0108 від 01.08.2022 року ТОВ «Співдружність Авіа Буд», відрахування аліментів із заробітної плати [PERSON] за період з січня 2018 року по березень 2021 року проводилося у розмірі 33,3% та 500 грн. аліментів на утримання дружини. Так, судом встановлено, що з січня 2018 року позивачем здійснювалась переплата аліментів, так як старша дитина- [PERSON] , [INFO] , досяг повноліття, станом на 01.01.2018 року, що призвело до переплати аліментів на повнолітню дитину. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберігала його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовується незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Однак крім вказаного, суд також виходить і з того, що зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст. 11 ЦК України). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, отже, зазначене у статті 1215 ЦК України майно підлягає поверненню у разі наявності цих фактів. Аналогічний висновок зробив і Верховний Суд України в постанові від 02 липня 2014 року у справі № 6-91цс14. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є аліментним платежем, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення статті 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Виходячи із аналізу ст. 1215 ЦК України, обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч.1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Однак, на наявність у справі відповідних обставин позивач не посилається, наполягаючи лише на бузпідставності отримання грошових коштів відповідачем. Як вже було вказано раніше, грошові кошти в сумі 61\~814,04 гривень стягнуті з [PERSON] в якості аліментів. Недобросовістної поведінки при цьому тримувача аліментів встановлено не було. Чинне законодавство не визначає такого поняття, як рахункова помилка. Разом з тим, у постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про працю» надається роз`яснення визначенню поняття лічильної (рахункової) помилки, під якою розуміється помилка, яка була допущена під час проведення арифметичних підрахунків. До лічильних помилок, наприклад, належать неправильності в обчисленнях, дворазове нарахування заробітної плати за один і той самий період, тощо. За таких обставин, не встанволено і наявність лічильної (рахункової) помилки під час стягнення аліментів. Таким чином, така помилка не є рахунковою. Отже у справі не було доведено наявність законних підстав для задоволення позщовних вимог.

Outcome: dismissed