Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» про визнання звільнення протиправним, визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 18.09.2002 позивачка була прийнята до поліклініки Олександрійської центральної районної лікарні на посаду медичної сестри за тимчасовим договором. 03.01.2003 позивачку було введено в основний склад поліклініки на постійну роботу медичною сестрою. 30.06.2004 відповідно до Класифікатора професій та штатного розпису посада позивачки була змінена на сестру медичну поліклініки. З 16.05.2005 позивачку було переведено на посаду сестри медичної наркологічного кабінету поліклініки. 01.06.2009 позивачці присвоєно другу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Сестринська справа», 27.03.2015 першу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Сестринська справа». 02.01.2018 позивачку було переведено сестрою медичною наркологічного кабінету терапевтичного відділення поліклініки. Рішенням Олександрійської міської ради від 05.06.2019 Олександрійська ЦРЛ з 16.08.2019 була перетворена у КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської районної ради Кіровоградської області». 04.10.2019 позивачці присвоєно вищу категорію за спеціальністю «Сестринська справа». Рішенням Олександрійської міської ради від 24.12.2020 назву КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської районної ради Кіровоградської області» змінено на КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської районної ради». 10.11.2022 позивачка була переведена на 0,75 ставки сестрою медичною терапевтичного відділення поліклініки та на 0,25 ставки сестрою медичною наркологічного кабінету терапевтичного відділення поліклініки. З 01.12.2022 позивачку переведено на 0,75 ставки сестрою медичною та на 0,25 ставки сестрою медичною наркологічного кабінету поліклінічного відділення поліклініки. 01.02.2023 позивачка була переведена на посаду сестри медичної поліклінічного відділення. Наказом від 28.08.2023 позивачку було попереджено про наступне вивільнення на підставі п. 1 ст. 40, ст.ст. 44, 49-2 КЗпП України. Відповідно до наказу від 27.10.2023 позивачку було звільнено згідно п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивачка вважає своє звільнення таким, що вчинено з порушенням законодавства про працю, оскільки їй не були запропоновані всі наявні вакантні посади, які вона може обіймати відповідно до своєї кваліфікації, звільнення відбулося з недотриманням двомісячного строку з моменту попередження про наступне вивільнення, роботодавцем не враховано переважне право позивачки на залишення на роботі, як працівника з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Як зазначає позивачка, незаконним звільненням їй заподіяно моральну шкоду, яка полягає у душевних та фізичних стражданнях від порушення її права на працю. Заподіяну їй моральну шкоду позивачка оцінює у 20\~000 грн. Представник відповідача [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки вважає їх безпідставними, необґрунтованими та такими, що базуються на припущеннях. Зазначала, що 22.12.2021 Олександрійською міською радою прийнято рішення № 377 «Про реорганізацію закладів охорони здоров`я». В порядку реорганізації, з метою проведення оптимізації штатної чисельності, відповідно до протоколу засідання профспілкового комітету № 9 від 17.08.2023, медичним директором КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» Т. Прошиною видано наказ № 199-к від 28.08.2023 «Про реорганізацію», відповідно до якого, зокрема, було вирішено провести оптимізацію штатних посад лікарів, середнього, молодшого та іншого персоналу. Даним наказом [PERSON] попереджено про наступне вивільнення, про що її ознайомлено 28.08.2023. Наказом голови ліквідаційної комісії КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» від 27.10.2023 № 266-к позивачку звільнено з 28.10.2023 на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників. Позивачці не було запропоновано вакантні посади у зв`язку з їх відсутністю. Вважає, що відповідачем були дотримані норми законодавства при звільненні позивачки. Просить відмовити у задоволені позовних вимог, а також стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, які він очікує понести, зокрема за надання професійної правничої допомоги орієнтовано в розмірі 10000 грн. (уточнений розрахунок судових витрат буде подано відповідно до норм ЦПК). Ухвалою від 04.12.2023 відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали вимоги позовної заяви. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, пояснила, що вимоги ст. 42 КЗпП не можуть застосовані у даному випадку, оскільки відбулося скорочення всього відділення. Вислухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази у справі, оцінивши їх в сукупності, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] згідно записів у копії трудової книжки 18.09.2002 прийнята в поліклініку Олександрійської центральної районної лікарні на посаду медичної сестри по строковому договору. 03.01.2003 позивачку введено в списковий склад поліклініки на постійну роботу медичною сестрою. Відповідно до Класифікатора професій та штатного розпису з 30.06.2004 було замінено займану [PERSON] посаду на сестру медичну поліклініки. 16.05.2005 позивачку було переведено на посаду сестри медичної наркологічного кабінету поліклініки. Згідно копії посвідчення № [NUMBER] про кваліфікаційну категорію молодшого спеціаліста з медичною освітою та запису у копії трудової книжки 01.06.2009 [PERSON] присвоєна друга кваліфікаційна категорія за спеціальністю «Сестринська справа». 30.05.2014 позивачка підтвердила присвоєну їй другу кваліфікаційну категорію за спеціальністю «Сестринська справа», що підтверджується копією посвідчення № [NUMBER] про кваліфікаційну категорію молодшого спеціаліста з медичною освітою. 27.03.2015 позивачці присвоєна перша кваліфікаційна категорія за спеціальністю «Сестринська справа», що підтверджується копією посвідчення № [NUMBER] . 02.01.2018 позивачку було переведено на посаду сестри медичної наркологічного кабінету терапевтичного відділення поліклініки. Згідно рішення Олександрійської районної ради № 481 від 05.06.2019 Олександрійську центральну районну лікарню з 16.08.2019 було реорганізовано шляхом перетворення у Комунальне некомерційне підприємство «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської районної ради Кіровоградської області». Відповідно до копії посвідчення № [NUMBER] та запису у копії трудової книжки 04.10.2019 [PERSON] присвоєно вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальності «Сестринська справа». Відповідно до рішення Олександрійської міської ради від 24.12.2020 з 13.01.2021 назва Комунального некомерційного підприємства «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської районної ради Кіровоградської області» змінено на Комунальне некомерційне підприємство «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради». 22.12.2021 Олександрійська міська рада Кіровоградської області прийняла рішення № 377 «Про реорганізацію закладів охорони здоров`я», яким вирішила, зокрема: припинити юридичну особу КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» шляхом приєднання до КП «Центральна міська лікарня м. Олександрії» Олександрійської міської ради; створити комісію з припинення юридичної особи КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» та затвердити її склад. Відповідно до рішення виконавчого комітету Олександрійської міської ради Кіровоградської області від 26.05.2022 № 240 продовжено термін виконання рішення Олександрійської міської ради від 22.12.2022 № 377 строком не пізніше 23.08.2022. Вказано, що у разі продовження строку дії воєнного стану в Україні термін виконання рішення Олександрійської міської ради від22.12.2021 № 377 продовжено на строк дії воєнного стану. Згідно розпорядження Олександрійського міського голови від 22.03.2022 № р-61-к виконання обов`язків директора КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» покладено на [PERSON] 10.11.2022 позивачка була переведена на посади: 0,75 ставки сестрою медичною терапевтичного відділення поліклініки; 0,25 ставки сестрою медичною наркологічного кабінету терапевтичного відділення поліклініки. 01.12.2022 [PERSON] була переведена на посади: 0,75 ставки сестрою медичною; 0,25 ставки сестрою медичною наркологічного кабінету поліклінічного відділення. 01.02.2023 позивачку було переведено на посаду сестри медичної поліклінічного відділення. Відповідно до витягу з протоколу засідання профкому КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» від 17.08.2023 № 9 профспілковим комітетом надано згоду на скорочення посад та наступне вивільнення працівників лікарні, зокрема і [PERSON] . Згідно наказу від 28.08.2023 № 199-к вирішено провести реорганізацію поліклінічного відділення, діагностичного відділення, центрально-стерилізаційного відділення шляхом оптимізації штатних посад лікарів, середнього, молодшого та іншого персоналу, зокрема, сестер медичних 17,25 штатних посад. [PERSON] було попереджено про вивільнення, що підтверджується її підписом у наказі. 28.08.2023 відповідачем складено звітність про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці. Наказом від 27.10.2023 № 266-к позивачку було звільнено з посади сестри медичної поліклінічного відділення 28.10.2023 за п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату працівників, про що позивачку було повідомлено 27.10.2023. Згідно з вимогами ч. 5 ст.\~55\~Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Стаття 4\~ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. В силу вимог ст.ст. 12, 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст.\~13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно статті 76ЦПК\~України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. В силу вимог статті 77ЦПК\~України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. У відповідності з ч. 2 ст.\~78\~ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст.\~43\~Конституції України закріплено право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Отже, Конституція України, норми якої, відповідно до ст. 8 цього Основного закону, є нормами прямої дії, визначає, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю. Згідно ч. 1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положення ст.\~5-1КЗпП\~України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, і правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право громадян на працю забезпечується державою (ст. 2 КЗпП України). Відповідно до ч. 1 ст.\~21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до статті 23\~КЗпП України трудовий договір, може бути, зокрема і безстроковим, що укладається на невизначений строк. Відповідно до частин 1, 5статті 104\~ЦК України юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обов`язки переходять до правонаступників. Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення. Згідно з частиною 3статті 64\~ГК України підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Ліквідація - це така форма припинення юридичної особи, при якій припиняються всі її права та обов`язки. У разі ліквідації вся чисельність працівників скорочується та весь штат працівників ліквідується. Реорганізація - це інша форма припинення юридичної особи. Під час реорганізації юридична особа теж припиняється, однак всі її права й обов`язки у порядку правонаступництва переходять до нової (іншої) юридичної особи. Реорганізація може здійснюватися злиттям, приєднанням, поділом та перетворенням юридичної особи за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, а у випадках, передбачених законом, - за рішенням суду або відповідних органів державної влади. У відповідності із ч. 4 ст. 36 КЗпП України, у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40). Пунктом 1 ст.\~40\~КЗпП України встановлено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках, зокрема, змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Скорочення чисельності працівників являє собою зменшення кількості працівників, скорочення штатів - зменшення кількості посад, які передбачені штатним розкладом. Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду\~України від\~06.11.1992\~№ 9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» (зі змінами) передбачено, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне вивільнення. Розірвання трудового договору за зазначеною підставою відбувається в разі реорганізації підприємства (через злиття, приєднання, поділ, виділення, перетворення), зміни його власника, ухвалення власником або уповноваженим ним органом рішення про скорочення чисельності або штату у зв`язку з перепрофілюванням, а також з інших причин, які супроводжуються змінами у складі працівників за посадами, спеціальністю, кваліфікацією, професією. При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури. Згідно з позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 16.01.2018 у справі № 519/160/16-ц, від 06.02.2018 у справі № 696/985/15-ц, від 12.06.2019 у справі № 297/868/18, від 28.04.2021 у справі № 373/2133/17, суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить винятково власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення. Відповідно до ч. 2 ст.\~40\~КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у п.п. 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Статтею 49-2\~КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці роботодавець пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України "Про зайнятість населення", роботодавець доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Згідно вимог ч. 1 ст.\~48 Закону України\~«Про зайнятість\~населення» масовим вивільненням з ініціативи роботодавця є протягом одного місяця, зокрема, вивільнення 10 і більше відсотків працівників у роботодавця з чисельністю працівників від 101 до 300. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2\~КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Верховний Суд у постанові по справі № 761/41149/16-ц від 29.01.2020 року надав роз`яснення застосуванню ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України, вказавши: «…Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення… Працевлаштування попередженого про звільнення у зв`язку із скороченням штату працівника є обов`язком роботодавця, і такий обов`язок роботодавцем повинен виконуватися добросовісно без застосування надмірного формалізму, оскільки працівник є більш вразливою стороною трудових правовідносин…». У відповідності до листа голови ліквідаційної комісії КНП «Олександрійська центральна районна лікарня Олександрійської міської ради» від 04.01.2024 [PERSON] за період звільнення з 28.08.2023 до 28.10.2023 не пропонувались посади для переведення у зв`язку з їх відсутністю. Оскільки на момент попередження [PERSON] про наступне вивільнення та у період до 27.10.2023 у відповідача були відсутні вакантні посади, відповідачем не було повідомлено позивачку про наявні вакансії. Отже, суд вважає, що відповідачем виконано обов`язок щодо працевлаштування позивачки. Відповідно до ст. 241-1 КЗпП України строки виникнення і припинення трудових прав та обов`язків обчислюються роками, місяцями, тижнями і днями. Строк, обчислюваний місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Якщо кінець строку, обчислюваного місяцями, припадає на такий місяць, що відповідного числа не має, то строк закінчується в останній день цього місяця. Коли строки визначаються днями, то їх обчислюють з дня, наступного після того дня, з якого починається строк. Як встановлено судом, [PERSON] була попереджена про наступне вивільнення 28.08.2023, а звільнена 28.10.2023. Оскільки строк, передбачений ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України, визначається місяцями, відлік двомісячного строку розпочався з 28.08.2023. Тобто звільнення позивачки відбулося після закінчення двомісячного строку після попередження про наступне вивільнення. В силу вимог ч. 1 статті 42\~КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, у першу чергу перевага на залишення на роботі надається особам, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці. Частинами другою та третьою цієї статті визначено обставини, які мають враховуватись в разі вирішенні питання про залишення на роботі працівника при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації. Разом з тим, статями 42, 49-2\~КЗпП України зазначено, що право вивільнюваного робітника на першочергове залишення на роботі може йти у випадку звільнення робітника на підставі пункту 1 статті 40\~КЗпП України у зв`язку із скороченням чисельності або штату одночасно із існуванням аналогічних посад, які обіймають інші працівники. Оскільки у відповідача відбулось повне скорочення поліклінічного відділення із скороченням всіх посад працівників, підстави для застосування положень статті 42\~КЗпП України відсутні. Таким чином, судом встановлено, що під час звільнення позивачки відповідачем було дотримано вимоги ст.ст. 40, 49-2 КЗпП України. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України, яка передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону (стаття 237-1 КЗпП України) містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із статтею 237-1\~КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки судом не встановлено порушень трудового законодавства при звільненні позивачки, підстав для відшкодування моральної шкоди суд не вбачає. З наведених підстав у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому судові витрати, понесені позивачкою, необхідно залишити по фактично понесеним. Відповідно до\~п.\~2ч.2\~ст.141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Окрім цього суд зазначає, що відповідно до 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Таким чином, відповідач наділений правом протягом п`яти днів після ухвалення рішення подати суду докази розміру витрат, які останній сплатив у зв`язку з розглядом цієї справи.

Outcome: dismissed