Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

І. Позиція сторін у справі У травні 2024 року представник позивача - адвокатське об єднання «Фещенко та партнери» в особі адвоката Фещенка Ігоря Станіславовича, звернувся до Печерського районного суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ТОВ "Дієса", 01.09.2023 року була звільнена на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Позивачу видано копію наказу про звільнення. Проте, розрахунковий листок або довідку про суми, нараховані та виплачені при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, ні в день звільнення, а ні згодом, на вимогу позивача, відповідачем не були надані. Суми, що належать до виплати при звільненні, не виплачені. Оскільки заборгованість по заробітній платі не виплачена, просила стягнути з ТОВ "Дієса" заборгованість а саме: - 111 573,10 грн - розмір невиплаченої заробітної плати, - 218 718,50 грн. - середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за весь період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців. - витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 66 058,32 грн., - судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211,20 грн. 20.08.2024 року представник відповідача, адвокат Трещов Андрій Олегович направив відзив на позовну заяву, обгрунтовуючи пропущення процесуальних строків тим, що відповідач знаходиться у стадії досудової санації, викликаної збройною агресією рф, внаслідок чого, ТОВ «Дієса» було змушене вивільнити більше 2,5 тис. працівників. Наразі, за інформацією відповідача, з 2024р. до товариства відкрито більше 180 трудових спорів, які товариство в зв`язку із істотним скороченням не має змоги обробити та скористатись наданим процесуальними правами щодо надання відзиву. У відзиві на позовну заяву представник відповідача зазначив, що борг відповідача перед позивачем є значно завищеним та не відповідає дійсному. Борг включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 88 781,44 грн., що підтверджується розрахунковими листами. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. Зазначивши, що з позовною заявою позивач звернувся з пропуском 3 місячного строку звернення. Таким чином несвоєчасне звернення із позовною вимогою про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку з пропущенням процесуального строку є самостійною підставою для відмови у позові в цій частині. Відповідач просив задовольнити позов щодо нарахованої та невиплаченої заробітної плати у розмірі 88 781,44 грн., та у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку - відмовити. Здійснити розподіл судових витрат (витрат на правову допомогу) відповідно до задоволених вимог. ІІ. Процесуальні дії Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 30 травня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті, для надсилання відзиву на позовну заяву. Заперечення щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами не надходило.. Відповідач правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, відзив на позовну заяву направив з порушенням строків визначених п.7 статті 178 ЦПК України. Для забезпечення принципу змагальності судового розгляду та законності судового рішення, суд приймає відзив на позовну заяву до розгляду. ІІІ. Фактичні обставини справи Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 01 вересня 2023 року [PERSON] , яка з 13.05.2019 року працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ДІЄСА», була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з посади начальника відділу аналітики департаменту логістики, дистрибуції та сервісу, відділу аналітики, що підтверджується наказом № Z00/31/08/018 від 31.08.2023 року та записами в трудовій книжці серії [NUMBER] . З матеріалів справи судом встановлено, що останнє надходження заробітної плати, а саме: за червень 2023 року в сумі 10 144,51 грн. без ПДВ відбулось 25 липня 2023 року. Позивач зазначила, що у день звільнення з роботи їй не виплачена заборгованість із заробітної плати. Суми, що належать до виплати при звільненні, не виплачені. 14.09.2023 року позивач зверталася за захистом своїх прав в частині невиплати розрахункових коштів до Державної служби України з питань праці через форму електронного звернення zvern@dsp.gov.ua. 04.10.2023 року Державна служба України з питань праці надала відповідь, що Центральним міжрегіональним управлінням заплановано найближчим часом проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) у ТОВ «Дієса» на предмет додержання вимог законодавства про працю. Та одночасно рекомендувала звертатися до суду за захистом своїх прав та інтересів. На день подання позовної заяви, інформації від Центрального міжрегіонального управління Державної служби України щодо проведення позапланового заходу державного нагляду (контролю) в ТОВ "Дієса", не надходило. 18.04.2024 року представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом про надання розрахункових документів, проте відповідь на адвокатський запит так і не надійшла. Незважаючи на всі вжиті заходи з боку позивача та його представника, відповідачем так і не було видано розрахункові документи, не проведено остаточний розрахунок. Оскільки невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум - це триваюче правопорушення, позивач заявив про своє право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку. Оскільки позивачу невідомий точний розмір заробітної плати за липень-серпень 2023 року з причин невиплати з боку роботодавця та не надання розрахункових документів, то як база обрахунку використовувались показники заробітної плати за травень-червень 2023 року (з відомостей з державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків. Розрахунок суми середнього заробітку, що підлягає компенсації здійснювався наступним чином: вирахування середньоденної зарплати (показник заробітку за травень 2023 року + показник заробітку за червень 2023 року) / (кількість робочих днів за травень 2023 року + кількість робочих днів за червень 2023)=(39013,49+36696,90/(23+22)= 1 682,45 гривень (середньоденна зарплата); середній заробіток за весь час затримки (але не більше як за шість місяців) = (середньоденна зарплата) * (кількість днів затримки)=1 682,45*130= 218 718,50 гривень. Оскільки товариством не було надано розрахунку належних сум при звільнені, тому позивач самостійно здійснила обрахунок невиплаченої заробітної плати за період липень-вересень 2023 року: за липень 1 682,45*21 робочий день = 35 331,45 гривень; за серпень 1 682,45*23 робочих дні = 38 696,35 гривень; за вересень 1 682,45*1 робочий день = 1 682,45 гривень. Розрахунок суми грошової компенсації за невикористані 29 днів щорічної відпустки, що зазначені в наказі про звільнення позивача № Z00/31/08/018 від 31.08.2023 року, здійснювався позивачем відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, де обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки. Для розрахунку середнього заробітку для обрахунку відпускних позивачем взято робочий період вересень 2022 р. - серпень 2023 р (де вересень 2022 року - червень 2023 року взято з ОК-5, липень 2023 року з розрахунку невиплаченої заробітної плати за період липень-вереснь 2023) та розраховано наступним чином (сума показників заробітку з вересня 2022 року по серпень 2023 року) / (кількість календарних днів з вересня 2022 року по серпень 2023 року)=(43679,00+43679,00+35368,40+35374,20+35189,00+35189,00+35189,00+37972,40+39013,49+36696,90+35331,45+38696,35=451378,19)/365 = 1 236,65 грн. Сума компенсації за невикористані дні відпустки становить: (середньоденна зарплата)*(кількість днів невикористаної відпустки)=1 236,65*29= 35 862,85 гривень. Всього на момент остаточного розрахунку при звільненні, станом на 01.09.2023 борг за організацією по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, яку позивач просить суд стягнути з відповідача склав: не виплачена зарплата за липень 35 331,45 грн. + не виплачена зарплата за серпень 38 696,35 грн. + не виплачена зарплата за вересень 1 682,45 грн. + не виплачена зарплата за жовтень 9 411,87 грн. + не виплачена компенсація за невикористані 29 днів відпустки 35 862,85 грн. = 111 573,10 грн. Таким чином, позивач зазначла, що у день звільнення з роботи їй не виплачена заборгованість із заробітної плати, відповідно до наданих позивачем розрахунків заробітної плати, які відповідають нормам ст. 110 КЗпП України, у розмірі 111 573,10 гривень та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців у розмірі 218 718,50 гривень. Як стверджує позивач, до теперішнього часу суми, що йому належать, відповідачем не виплачені. Не погоджуючись з вимогами позивача в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідач у відзиві на позовну заяву повідомив, що перебуває під впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), що вплинули на фінансову стабільність Товариства і поставили під загрозу можливість виконання фінансово-господарських зобов`язань. Звертає увагу суду на те, що положеннями ст.10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. Торгово-промислова палата України підтвердила, що обставини збройної агресії з 24.02.2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами, як для суб`єктів господарювання так і для населення. Підтвердженням скрутного фінансового становища відповідача свідчать справи про затвердження плану санації до відкриття провадження про банкрутство (справа No 910/3368/24) та розгляд заяв про банкрутство (справа No 910/12677/23), матеріали яких розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень, з яких вбачається що мотивом негативних матеріальних наслідків для ТОВ "Дієса" стало саме спричинення матеріальних збитків збройною агресією (форс мажор), внаслідок чого товариство втратило можливість забезпечувати взяті на себе зобов`язання, в т.ч. по своєчасній виплаті заробітної плати. Повідомлення про настання для товариства обставин непереборної сили та про виплату заробітної плати з затримкою, 01.06.2023 року було викладено на загальнодоступному навчальному ресурсі для працівників «Сова», яке сформоване в 2018 р. та на якому розміщенні повідомлення для працівників, бланки кадрових заяв тощо, яке надалі перейменовано в «MyEldoLife» - доступ до якого мають всі працівники. На підтвердження вказаного товариство звернулося до Київської торгово-промислової палати та отримало Сертифікат No3000-24-0827 від 23.04.2024 року. Також рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2024 у справі №760/29187/23 провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності генерального директора ТОВ «Дієса», за ч. 1 ст. 41 КУпАП, - закрито за відсутністю складу адміністративного правопорушення. Підставою закриття провадження у справі є встановлення судом, що товариство знаходиться під дією обставин непереборної сили (додане до даного клопотання), а отже встановлено відсутність вини роботодавця, в особі Генерального директора, в затримці оплати праці працівникам під час дії форс-мажорних обставин, дія яких тривала, як на момент звільнення працівника, так і продовжується на цей час. Таким чином, Товариство знаходиться під дією форс-мажорних обставин, а отже невчасна виплата заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки сталася внаслідок об`єктивних обставин, непереборної сили. Також, Київським апеляційним судом у справі No757/2043/24-ц було проаналізовані докази знаходження ТОВ «Дієса» під дією форс-мажору, а саме, Сертифікат No3000-24-0827 від 23.04.2024 року, рішення судів у справі No 910/3368/24, No 760/29187/23 та ухвалено постанову, якою апеляційну скаргу ТОВ «Дієса» задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції в частині стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. Таким чином, Сертифікатом No3000-24-0827 від 23.04.2024 року, ухвалою Господарського суду м.Києва від 24.04.2024р., встановлено, що відповідач (все підприємство включаючи всі відділи та філії,) знаходились/ться під дією непереборної сили на які товариство не може вплинути, ба більше ухвалою Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2024р. в справі No760/29187/23 встановлено відсутність вини Генерального директора товариства, який відповідальний за нарахування та своєчасну виплату заробітної плати, що прямо вказує на відсутність вини роботодавця в затримці розрахунку при звільненні. Вказані вище належні та допустимі докази вказують на відсутність вини роботодавця перед колишнім працівником щодо неможливості своєчасно оплатити йому заробітну плату при звільнені та в безпідставному застосуванні до роботодавця, який наразі знаходиться у нестабільному фінансовому стані (досудовій санації,) фінансових санкції у вигляді середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача звертає увагу, що на момент подання позовної заяви відповідач остаточного розрахунку з позивачем так і не провів, тож відповідно до частини другої статті 233 Кодексу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком, а також, стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Форма наказу не передбачає розшифровки сум, нарахованих та виплачених при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства. У наказі зазначається лише компенсація кількості днів невикористаної щорічної відпустки, з якими позивач дійсно був ознайомлений. Доказів видачі розрахункового листка позивачу під особистий підпис, відповідач не надав. У рішенні суду від 24.04.2024 р. у справі № 910/3368/24 йде мова, що: Боржник у продовж 2022 р. листами повідомляв контрагентів про наявність обставин непереборної сили, що впливають на діяльність товариства та можливість виконання ним прийнятих на себе зобов`язань, позивачу жодного повідомлення про дані обставини не надходило. А перелічені сертифікати вказують на вплив на фінансову стабільність товариства і загрозу можливості виконання фінансово-господарських зобов`язань з певними контрагентами, про вплив на трудові відносини між роботодавцем та працівником мова не йдеться. Відповідач не надав доказів, які б вказали на прямий, безпосередній зв`язок між впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) на виконання товариством зобов`язань за трудовим законодавством у випадку даного конкретного звільнення позивача 01.09.2023 року. Про загальнодоступний ресурс для працівників «MyEldoLife» відповідач вперше зазначив у своїх клопотаннях, які були направлені по деяких тотожних справах, що на даний час розглядаються у Печерському районному суді м. Києва, лише у травні поточного року. Позивач надав заяву, що такого ресурсу для працівників, як «MyEldoLife» не існувало взагалі, що створений він, ймовірно вже навесні 2024 року. Звертає увагу на те, що відповідачем для всіх працівників були створені робочі акаунти "...@ельдорадо", через які працівникам надсилались різного роду документи з організаційних питань. Зокрема 31.07.2023 року Позивачу надіслано наказ "Про оголошення простою". Відповідач, не зважаючи на створені ним акаунти для інформування працівників, ухилився від обов`язку інформування про обставини, які зазначені в Сертифікаті No3000-24-0827 від 23.04.2024 року. Крім того, з моменту повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України 24.02.2022, введення воєнного стану на території України і датою звернення відповідача до Київської торгово-промислової палати для отримання Сертифікату про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) 29.03.2024, пройшло понад 2 роки! За цей час відповідач міг неодноразово звернутися до ТПП України або ж регіональної торгово-промислової палати із заявою на отримання Сертифікату про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) внаслідок дії яких він не може своєчасно виплачувати своїм працівникам заробітну плату та здійснювати розрахунки при їх звільненні. Однак відповідач цього не зробив, лише після ухвалення 14.03.2024 Печерським районним судом міста Києва рішення у справі №757/2043/24-ц на користь позивача, відповідач звернувся 29.03.2024 до Київської торгово-промислової палати для отримання Сертифікату про засвідчення форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Тож, Сертифікат Київської торгово-промислової палати від 23.04.2024 №3000-24-0827 не існував на час звільнення позивача. Відповідачем не надано доказів письмового повідомлення позивача про втрату можливості виконання зобов`язань через вплив форс-мажорних обставин, навпаки наявний умисел відповідача, після програшу в суді першої інстанції по тотожній справі, посилити свою позицію в суді вищезазначеним сертифікатом. Представник позивача просить звернути увагу на набір працівників у період з листопада по грудень 2023 року, коли відповідач намагається довести своє перебування в стані форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) і стверджує, що немає ресурсів для оплати праці, чому в такому стані активно набирає працівників? Значить стану форс-мажору в певних департаментах та філіях товариства немає? Представник позивача зазначає, що постанова Київського апеляційного суду від 22.07.2024р. у справі №757/2043/24-ц ще не набрала законної сили. На дану постанову 20.08.2024 року ним направлено Касаційну скаргу до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду за вих. № 20082024 від 20.08.2024 року, тож посилатись на неї, як на доказ, у відповідача немає законних підстав. Оскільки відповідач не навів жодних обставин, які б свідчили про відсутність вини у не проведенні виплат позивачу, які належать йому при звільненні, у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, не довів, що конкретне робоче місце позивача, даний конкретний випадок, зазнав форс-мажору, або наслідків бойовий дій чи інших обставин непереборної сили, ресурс для працівників «MyEldoLife» не є письмовим повідомленням працівника, просить задовольнити позовні вимоги за позовом [PERSON] до ТОВ «Дієса», про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, у повному обсязі. IV. Позиція суду та оцінка аргументів сторін Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України « Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 25 серпня 2023 року, виконував свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримав всі належні йому платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Враховуючи, що трудовий договір це угода між працівником і власником підприємства або уповноваженим ним органом, за якою власник підприємства або уповноважений ним орган зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату (частина перша ст. 21 КЗпП України), що обов`язок організувати бухгалтерський облік на підприємстві покладено на власника або уповноважений ним орган, саме відповідач має довести, що він виплатив позивачу заробітну плату. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до роз`яснень викладених у п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.99 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, що не була виплачена позивачу при звільненні у розмірі 111 573,10 грн, яка зазначається у позовній заяві, позивачем не проводилось утримання податку й інших обов`язкових платежів. Якщо провести відповідні розрахунки, то 111 573,10-19,5% (18% - ПДФО, 1,5%-військовий збір) = 89 816,35 грн. Відповідачем надано до суду розрахунковий лист де борг відповідача перед позивачем по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку становить 88 781,44 грн. (з утриманням податку й інших обов`язкових платежів). Тож, різниця між двома сумами складає 1034,91 грн., а не значно завищеною, за словами відповідача. При визначенні розміру заборгованості із заробітної плати, суд бере до уваги розрахунковий лист позивача, з якого вбачається, що борг за підприємством по заробітній платі, включаючи компенсацію за невикористану відпустку, на день звільнення становить 88 781,44 грн. Відтак, вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі є обґрунтованими та підлягають до задоволення в розмірі 88 781,44 грн.. Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі несплати власником або уповноваженим ним органом належних звільненому працівнику сум у встановлені строки, зазначені в 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні сплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців. Вирішуючи позовні вимоги, в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме до дня винесення судового рішення по справі, слід зазначити, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08 лютого 1995 року за № 100. Відповідно до п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26.06.2019 у справі No 761/9584/15-ц висловила таку правову позицію, що, встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відшкодування, передбачене ст. 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч.1 ст.9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому ст. 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (ст. 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 ст. 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (ч. 1 ст. 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві. Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Оскільки розрахунок з позивачем мав бути здійснений відповідачем 01.09.2023, то розрахунок відшкодування відповідно до ст. 117 КЗпП України слід проводити за період з 02.09.2023 по день постановлення рішення, але не більш як за період, встановлений частиною першою ст.117 КЗпП України, не більш як за шість місяців. При цьому, при розрахунку оплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з положень, наведених у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 за No 100. За даними форми ОК-5, згенерованої позивачем 23.08.2024 року та доданої до матеріалів справи, судом проведено розрахунок середньоденної заробітної плати позивача з дотриманням п. 2 Порядку, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата: (показник заробітку за липень 2023 року + показник заробітку за серпень 2023 року) / ( кількість робочих днів за липень 2023 року + кількість робочих днів за серпень 2023 )=(37998,06+35282,40/(21+23)=1 665,47 Таким чином, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 1 665,47 грн. Розраховуючи розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку, але не більш як за шість місяців, суд враховує, що згідно із ст. 50 КЗпП України тривалість робочого часу для найманих працівників має бути не більше 40 годин у тиждень. Так, при 5-денному робочому тижні з двома вихідними днями тривалість робочого дня не перевищує 8 годин. Кількість робочих днів затримки розрахунку при звільненні з 02.09.2023 по 01.03.2024 складає 130 робочих днів (20-у вересні 2023, 22-у жовтні 2023, 22-у листопаді 2023, 21-у грудні 2023, 23-у січні 2024, 21-у лютому 2024, 1-у березні 2024). Відтак, розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 02.09.2023 до 01.03.2024 становить 216 511,10 грн (із розрахунку 1 665,47 грн. (середньоденний заробіток позивача) х 130 робочих днів часу затримки розрахунку при звільненні. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, враховуючи розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Аналогічні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі No 761/9584/15-ц, від 18.03.2020 у справі No 711/4010/13-ц, від 13.05.2020 у справі No 810/451/17, від 26.02.2020 у справі No 821/1083/17. Беручи до уваги розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, період затримки виплати такої заборгованості, суд вважає справедливим, пропорційним та таким, що відповідатиме обставинам справи, визначення розміру відповідальності відповідача в сумі 216 511,10 грн, яка і підлягає відшкодуванню з роботодавця. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих його втрат, які розумно можна було би передбачити. Так, 24 березня 2022 року набрав чинності Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким встановлено, що роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці лише якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Тож у разі перевірки чи виникнення судового спору роботодавцю потрібно буде доводити, що причиною порушення строків виплати зарплати була саме непереборна сила. Згідно листа Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Враховуючи це, ТПП України підтверджує, що зазначені обставини з 24 лютого 2022 року до їх офіційного закінчення, є надзвичайними, невідворотними та об`єктивними обставинами для суб`єктів господарської діяльності та/або фізичних осіб по договору, окремим податковим та/чи іншим зобов`язанням/обов`язком, виконання яких/-го настало згідно з умовами договору, контракту, угоди, законодавчих чи інших нормативних актів і виконання відповідно яких/-го стало неможливим у встановлений термін внаслідок настання таких форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). У Постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) вказано, що: «зважаючи на вимоги позивача - виплата заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, компенсації за затримку видачі трудової книжки та середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, а також встановлені форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), застосуванню підлягають положення трудового і цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. З 24 лютого 2022 року відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану. Згідно зі статтею 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойових дій, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»)». Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 26 жовтня 2022 року у справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21) зазначила, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили, а також, дійшла висновку, що: «Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно (частина перша статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні»). Статтею 10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції встановлено, що протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Викладене свідчить, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, - це сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні». Разом з цим, обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків. Суд також враховує підстави звільнення від доказування - обставини, які визнаються учасниками справи, обставини, визнані судом загальновідомими тощо (стаття 82 ЦПК України). Отже, суд визнає наявність форс-мажорних обставин з урахуванням встановлених обставин справи та наявних у справі доказів. Відповідно до положень статті 263 ЦК України непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини) - це обставини, що перешкоджають виконанню зобов`язань однією із сторін, незалежні від її волевиявлення і контролю, а також непереборні при вживанні всіх розумних заходів щодо їх запобігання. Визначення обставин непереборної сили наведено у статті 79 Конвенції ООН про договори міжнародної купівлі-продажу товарів (укладена у Відні 11 квітня 1980 року). Для визначення яких-небудь обставин форс-мажорними необхідно обов`язкова наявність ряду чинників: непереборність сили, що викликала ці обставини; неможливість контролювати ситуацію, впливати на неї; виникнення перешкоди не могло бути передбачено під час укладення зобов`язання. Положеннями частини другої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо. Із урахуванням положень частини першої статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» та пункту 6.10 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням Президії Торгово-промислової палати України 18 грудня 2014 року № 44(5), документом, який засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), є сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), який видає Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати, вимоги до якого встановлені пунктом 6.11 Регламенту. З огляду на вищезазначене слідує, що роботодавцю необхідно довести настання обставин непереборної сили, які б свідчили про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Відповідач заперечує проти позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку, проте не надав суду належних і допустимих доказів того, що порушення по невиплаті усіх необхідних сум заробітної плати при звільненні позивача сталися внаслідок настання обставин непереборної сили, форс-мажору, ведення на території, де знаходиться роботодавець, воєнних дій. Такі докази мали бути підтверджені сертифікатом Торгово-промислової палати України (уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат), як це передбачено чинним законодавством України та, в даному випадку, були б підставою для звільнення його від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань по своєчасній виплаті заробітної плати. Посилання відповідача на лист Торгово-промислової палати від 28 лютого 2022 року № 2021/02.0-7.1 та сертифікат про форс-мажорні обставини від 23 квітня 2024 року № 3000-24-0827 не ґрунтуються на вимогах діючого законодавства, оскільки вищевказані документи не стосуються вказаних правовідносин. Сертифікат No3000-24-0827 отримано 23.04.2024 року, позивача звільнено 01.09.2023 року, зі спливом семи місяців з дати припинення трудових відносин. Відповідачем не надано до суду доказів, які унеможливили звернення до Торгово-промислової палати за отриманням сертифікату відразу після спричинення відповідачу матеріальних збитків збройною агресією (форс мажор), внаслідок чого товариство втратило можливість забезпечувати взяті на себе зобов`язання, в т.ч. по своєчасній виплаті заробітної плати. Відповідачем не надано доказів невідкладного письмового повідомлення позивача про вищезазначені обставини. Відповідачем не надано доказів про перебування під дією форс мажорних обставин всіх відділів та філій (включаючи робоче місце позивача), які б вказали на прямий, безпосередній зв`язок між впливом форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) на виконання товариством зобов`язань за трудовим законодавством у випадку даного конкретного звільнення позивача 01.09.2023 року. У постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі № 910/15264/21 викладено позицію відповідно до якої потрібно розрізняти вчасне повідомлення сторони про виникнення форс-мажорних обставин (яке сторона має зробити у передбачений договором строк) від звернення до ТПП за отриманням сертифікату, яке є можливим лише після порушення виконання зобов`язання. Через це сертифікат ТПП може бути отриманий значно пізніше за дату, коли сторона зясувала неможливість виконання договору через вплив форс-мажорних обставин. Саме ж повідомлення про форс-мажор має бути направлено іншій стороні якнайшвидше. Тож, письмове повідомлення, не потрібно пов`язувати з отриманням самого Сертифікату. Верховний суд у своїх Постановах від 16.07.2019 у справі № 917/1053/18 та від 09.11.2021 у справі № 913/20/21 сформулював висновки для кращого розуміння правового змісту форс-мажору. Так, суд встановив, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Відповідач зазначає про розміщення 01.06.2023 року інформації про форс-мажорні обставини на загальнодоступному електронному ресурсі для працівників «MyEldoLife». Проте, таке оголошення не є письмовим повідомленням працівника, або повідомленням під особистий підпис. Інформація про інформування працівників про настання форс-мажору міститься/зберігається на електронному ресурсі - «MyEldoLife» в електронній формі тобто в розумінні ЦПК України - є електронним доказом. З практики Верховного Суду неповідомлення або несвоєчасне повідомлення про форс-мажорні обставини позбавляє сторону, яка порушила цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності, якщо це передбачено договором (втрата стороною права посилання на форс-мажор) (постанова Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №910/15264/21). Аналогія права дозволяє застосувати принцип, що «неповідомлення або несвоєчасне повідомлення роботодавцем свого працівника про форс-мажорні обставини, які можуть істотно вплинути на трудові відносини між ними позбавляє роботодавця, який порушив цей обов`язок, права посилатися на ці обставини як на підставу звільнення від відповідальності» й в трудових відносинах. Судом не приймається до уваги рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 24.01.2024р. в справі No760/29187/23. Оскільки і перевірка Центральним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці ТОВ "Дієса" і розгляд вищезазначеної справи за наслідками перевірки, проводились після звільнення позивача і не мають відношення до розгляду даної справи. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини по справі, надані суду докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за весь період затримки розрахунку підлягають задоволенню. Що стосується заявленого позивачем відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 % від стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підтверджується копією договору про надання правничої допомоги № 16042024 від 16.04.2024 року; додатковою угодою № 1. Поряд з цим, суд, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи та критерію необхідності такої роботи, ураховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, вважає, що застосування такого коефіцієнту вартості наданих адвокатом послуг у розмірі 68 269, 43 грн. є невиправданим. За наведених обставин, суд доходить висновку про зменшення заявленого розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] до 20 000,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як встановлено в судовому засіданні, при подачі позову позивачем не було сплачено судовий збір за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі. Згідно з частиною шостою ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. Оскільки позивачем сплачено судовий збір за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1 211,20 грн, зазначена сума судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: partial