Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

13.12.2023 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із позовом до Приватного підприємства «ЖИТЛОСЕРВІС «РЕЗИДЕНС», в якому просив суд стягнути з Приватного Підприємства «ЖИТЛОСЕРВІС «РЕЗИДЕНС», код ЄДРПОУ 42349190 майнову шкоду у розмірі 6 971,70 (шість тисяч дев`ятсот сімдесят одна гривня) 70 копійок та понесені судові витрати. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 21.07.2023 року працівники Приватного Підприємства «Житлосервіс «Резиденс» код ЄДРПОУ 42349190, яке надає послуги з управління багатоквартирного будинку № 15 по проспекту Мартинова село Софіївська Борщагівка Київської області в якому він мешкає, біля вищевказаного будинку, здійснили пошкодження належного позивачу на праві власності мотоциклу марки BMW, державний номер [NUMBER] . Згідно до повідомлення про кримінальні правопорушення та інші події, яке зареєстровано в ГУ Національної поліції в Київській області за № 12075 від 21.07.2023 року, належному позивачу на праві власності транспортному засобу, мотоциклу марки BMW, державний номер [NUMBER] було заподіяно пошкодження. Вартість відновлюваного ремонту мотоцикла, відповідно до довідки-розрахунку станції технічного обслуговування складає - 6 971, 70 грн. Факт незаконних дій працівників ПП «Житлосервіс «Резиденс» підтверджується матеріалами відеоспостереження, показами свідків, актом огляду транспортного засобу та матеріалами перевірки поліції. Таким чином в наслідок протиправних дій працівників ПП «Житлосервіс «Резиденс», позивачу було завдано матеріальну шкоду. Відповідно до частин 1-3 статті 22 Цивільного Кодексу України (далі ЦК), особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. 25.12.2023 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 02.04.2024 року представником відповідача через канцелярію суду зареєстровано відзив на позовну заяву, у якому остання вказувала, що проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі. 15.10.2024 року позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити. 15.10.2024 року представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала у повному обсязі, просила суд у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи дійшов наступного висновку. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 1166 ЦК України, шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Крім того, Верховний Суд України у своїй постанові від 20.01.2016 року по справі №6-2808цс15 зазначив про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним. Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Згідно частини 1, 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За приписами статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В позовній заяві позивач вказує, що факт незаконних дій працівників відповідача підтверджується матеріалами відеоспостереження, показами свідків, актом огляду транспортного засобу та матеріалами перевірки поліції. До позовної заяви позивачем було додано Вимогу про добровільне відшкодування в позасудовому порядку, яка адресована відповідачу. У вказаній вимозі позивач вказує, що в результаті проведеної органами поліції перевірки факту завдання шкоди його майну встановлено, що 21.07.2023 року працівниками Відповідача [PERSON] та [PERSON] було переміщено мотоцикл марки BMW із державним номерним знаком [NUMBER] із приміщення під`їзду на вулицю, після чого ним було виявлено пошкодження мотоцикла. Втім, матеріали справи не містять доказів, що Бучанським районним управлінням поліції ГУНП в Київській області вина працівників відповідача у заподіянні шкоди позивачу встановлена. Крім того, в поясненнях мешканців будинку, у під`їзді якого знаходився мотоцикл позивача, також не вбачається жодних свідчень щодо вини працівників відповідача в завданні будь-якої шкоди позивачу, як і щодо наявності самої шкоди. Відтак, позивачем не подано доказів що доводять факт спричинення шкоди майну позивача в результаті винних дій працівників відповідача, що відповідно виключає наявність їх вини. До того ж, із матеріалів Бучанського районного управління поліції ГУНП в Київській області вбачається, що осіб винних в заподіянні шкоди майну позивача не встановлено, як і не встановлено, які саме пошкодження було завдано майну позивача. Відповідно до пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. У постанові Верховного Суду від 20.01.2021 року в справі № 197/1330/14-ц вказано, що причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Отже, доводи позивача щодо завдання шкоди його майну працівниками відповідача не підтверджені належними доказами, а відсутність вини працівників відповідача свідчить і про відсутність правових підстав для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за шкоду, заподіяну майну позивача. Водночас, реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права, відповідно до частини 1, 2 статті 22 ЦК України. Позивач зазначає, що вартість відновлюваного ремонту мотоцикла, відповідно до довідки-розрахунку станції технічного обслуговування складає - 6 971, 70 грн. Однак, обов`язок проводити оцінку при визначенні розміру завданого збитку або розміру відшкодування зазначений в статті 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» від 12.07.2001 року. Частиною 4 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, додана до позовної заяви довідка-розрахунку станції технічного обслуговування щодо вартості ремонту мотоцикла позивача є неналежним доказом. З урахуванням наведеного вище, вбачається, що через недоведеність наявності шкоди завданої майну позивача та вини відповідача в її завданні, підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17.06.2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним «сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 року у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed