Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ПП ім. Зубковського про стягнення заборгованості з орендної плати за договором оренди земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги наступним. Позивачу належать земельна ділянка площею 2,1827 га, кадастровий номер: 5323289600:00:005:0105, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області. Даною земельною ділянкою на правах оренди користувалося Приватне підприємство імені Зубковського, на підставі договору оренди земельної ділянки від 26.12.2016, право оренди за яким зареєстроване 25.06.2018 року, номер запису про інше речове право 26833836. Право оренди за цим Договором припинено 23.04.2024 у зв`язку із закінченням терміну, на який його було укладено. Відповідно до п. 4.1. Договору за користування вказаною в Договорі оренди Земельною ділянкою Орендар має сплачувати Орендодавцю орендну плату у розмірі 14,5% за рік від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в п. 2.2. цього Договору (становить 64752,85 грн). Враховуючи викладене, між [PERSON] та ПП імені Зубковського виникли зобов`язальні відносини, засновані на договорі, що передбачено ст. 11 ЦК України. У п. 4.2. Договору зазначено, що Орендар сплачує орендну плату протягом строку дії цього Договору в строк з 15 січня поточного року по 15 січня наступного. Станом на 16 січня 2024 року і до дня звернення до суду із цією позовною заявою Відповідачем не виплачено орендну плату за користування земельною ділянкою позивача за період 2022-2023 років, у зв`язку із чим, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість, яка враховуючи умови Договору, обрахована наступним чином: 64752,85:100 х 14,5 = 9389,16 гривень в рік. 9389,16 х 2 = 18778,32 гривень. У зв`язку із зазначеним, позивач просив стягнути із ПП ім. Зубковського на його користь заборгованість за договором оренди земельної ділянки від 26.12.2016, щодо оренди земельної ділянки площею 2,1827 га, кадастровий номер: 5323289600:00:005:0105, у розмірі 18778,32 гривень, а також судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача адвокат Батієнко Я.І. в судове\~засідання не\~з`явився, надав суду заву про розгляд справи без його участі та без участі позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 23). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив та заперечень проти позову не надав. Згідно із ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив і якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи відсутність заперечень позивача проти проведення заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів, відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України та ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, ст. 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Ч. 1 ст. 3 ЦК України встановлено, що загальними засадами цивільного законодавства є: неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; свобода договору; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,1827 га, кадастровий номер: 5323289600:00:005:0105, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ярмаківської сільської ради Миргородського району Полтавської області (а.с. 6, 8). У ст. 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав є відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства щодо договору найму, регулюються актами земельного законодавства - ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Ст. 629 ЦК України закріплено обов`язковість виконання договору сторонами. Ст. 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. У відповідності з ч. 4 ст. 124 ЗК України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно зі ст. 125 ЗК України право на земельну ділянку, а також право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. У ст. 13 Закону України «Про оренду землі» надано визначення договору оренди землі, а саме - договором оренди землі є договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. У ч. 1 ст. 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору та зазначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості, тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Таким чином, сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання. 26 грудня 2016 року між [PERSON] (спадкоємцем і правонаступником якої відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 липня 2023 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1163, спадкова справа №83/2022 є [PERSON] - а.с. 6) та ПП ім. Зубковського було укладено договір оренди б/н належної позивачу земельної ділянки площею 2,1827 га, кадастровий номер: 5323289600:00:005:0105 (а.с. 7). Відповідно до п. 4.1 Договору, за користування вказаною в договорі земельною ділянкою з кадастровим номером 5323289600:00:005:0105 орендар сплачує орендодавцю орендну плату у розмірі 14,5 % за рік від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, зазначеної в п. 2.2. цього Договору. Відповідно до п. 2.2 Договору нормативно грошова оцінка земельної ділянки становить 64752,85грн. Відповідно до договору оренди вказаної земельної ділянки орендна плата за користування цією земельною ділянкою становить 9389,16 грн за рік. П. 4.2. Договору встановлено, що орендар сплачує орендну плату протягом строку дії цього договору в строк з 15 січня поточного року по 15 січня наступного. Як вбачається з матеріалів справи, та не було спростовано відповідачем, орендну плату за 2022 рік, граничний строк сплати якої - 15 січня 2023 року, та за 2023 рік, граничний строк сплати якої - 15 січня 2024 року, ПП ім. Зубковського на користь позивача не сплатило по Договору оренди від 26 грудня 2016 року. Ст. 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Відповідно до положень абз. 7 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про оренду землі» орендар зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку. Ч. 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про оренду землі», у разі невиконання зобов`язань за договором оренди землі сторони несуть відповідальність згідно із законом та договором. Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав № 376367071 від 29 квітня 2024 року земельна ділянка з кадастровим номером 5323289600:00:005:0105 перебувала в оренді ПП імені Зубковського з 25 червня 2018 року до 23 квітня 2024 року, номер запису про інше речове право 26833836, дата державної реєстрації 25 червня 2018 року (а.с. 8). З урахуванням положень п. 4.1 Договору укладеного між сторонами, розмір орендної плати за користування належною позивачу земельною ділянкою з кадастровим номером 5323289600:00:005:0105 складає 9389,16 грн за рік. З огляду на зазначене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі, а з ПП ім. Зубковського на користь [PERSON] підлягає стягненнюзаборгованість за договором оренди земельної ділянки від 26.12.2016, щодо оренди земельної ділянки площею 2,1827 га, кадастровий номер 5323289600:00:005:0105, у розмірі 18778,32 гривень, з яких 9389,16 гривень - борг за користування земельною ділянкою у 2022 році, 9389,16 гривень - борг за користування земельною ділянкою у 2023 році. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає задоволенню повністю, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 1211,20 грн. Відповідно до положень ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, також належать витрати на професійну правничу допомогу. Такі витрати стягуються у порядку визначеному ст.ст. 137, 141 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування вказаних витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Вказані витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд в постанові від 05.06.2018 у справі № 904/8308/17 дійшов висновків про те. що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обгрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04). В постанові від 22.05.2018 у справі № 826/8107/16 Верховний Суд прийшов до висновків про те, що склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату обгрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку. Даний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 21 березня 2018 року у справі №815/4300/17. від 11 квітня 2018 року у справі № 814/698/16. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої допомоги від 03.04.2024 року укладений ним з адвокатом Батієнком Я.І., відповідно до якого оплата послуг адвоката здійснюється у розмірі 3500,00 гривень; опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом , та здійснених ним витрат, необхідних для надання допомоги за договором від 03.04.2024 на загальну суму 3500,00 гривень та ордер на надання правничої допомоги [PERSON] адвокатом Батієнком Я.І. (а. с. 12, 13, 14). Разом з тим, позивачем не надано суду документи, що свідчать про оплату обгрунтованого гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням їй правової допомоги адвокатом Батієнком Я.І. на загальну суму 3500,00 гривень. Отже, зазначені позивачем у позовній заяві витрати на професійну правничу (правову) допомогу у розмірі 3500,00 гривень не підтверджені наданими належними доказами, а тому не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved