Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

Позивач звернулась до Печерського районного суду м.Києва із позовом до [PERSON] , [PERSON] про солідарне стягнення з відповідачів суми основного боргу у розмірі 5 000,00 доларів США, що на 13.08.2021 року за офіційним курсом НБУ складає 133 843,00 грн., штрафу у розмірі 10 000,00 доларів США, що на 13.08.2021 року за офіційним курсом НБУ складає 267 684,00 грн., витрати на сплату правової допомоги у розмірі 15 000,00 грн., судового збору у розмірі 4015,30 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що між позивачем та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу бізнесу, відповідно до якого позивач зобов`язалась передати [PERSON] бізнес у вигляді закладу громадського харчування - сімейного ресторану « [INFO] » («ресторан»), що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах, визначених договором. Позивач стверджує, що виконала взяті на себе зобов`язання та передала ресторан згідно умов договору, проте [PERSON] не сплатив повну суму вартості ресторану в розмірі 12 000,00 доларів США, а сплатив лише 7000,00 доларів США. 03.12.2020 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір поруки відповідно до якого [PERSON] поручився перед позивачем за виконання [PERSON] свого обов`язку сплатити грошові кошти за договором купівлі-продажу бізнесу. Проте, оскільки ні [PERSON] не виконав своє зобов`язання з оплати вартості ресторану, ні [PERSON] не виконав зобов`язання будучи поручителем, то позивач звернулась з позовною заявою про солідарне стягнення коштів з відповідачів до суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 серпня 2021 року відкрито провадження за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26 квітня 2023 року, постановленою без видалення до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, прийнято до розгляду зустрічну позовну заяву. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 серпня 2023 року справу передано на розгляд до Дніпровського районного суду м.Києва. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 17 листопада 2023 року прийнято до свого провадження цивільну справу №757/44161/21-ц, та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року зустрічну позовну заяву до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу бізнесу залишено без розгляду. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року закрито підготовче провадження. В судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, на позові наполягає. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Судові повістки повернулися до суду із зазначенням причин повернення «За закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 03 грудня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу бізнесу, відповідно до п. 1.1 якого [PERSON] (продавець) зобов`язався передати [PERSON] [PERSON] (покупець) бізнес у вигляді закладу громадського харчування - сімейного ресторану « [INFO] », що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а відповідач [PERSON] зобов`язався прийняти та оплатити його на умовах, визначених договором. На підтвердження факту укладення договору позивачем було надано копію договору. Відповідно до пункту 1.2. Договору купівлі-продажу бізнесу від 03 грудня 2020р. ресторан передається разом з: - відступленням права оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] в; - клієнтською базою; - найнятими та підібраним персоналом; - напрацьованими постачальниками та контрагентами; - інвентарем, згідно додатку № 1 до договору; -доступами до аккаунтів соціальних мереж «PepeNero» та веб-сайту; - затвердженим індивідуальним меню та технологічними картами; - дизайном та художнім оформленням. Судом досліджено додаток №1 до договору купівлі-продажу бізнесу та встановлено перелік інвентаря, який було передано покупцю, серед якого, зокрема: техніка, посуд, інвентар для кухні, барний інвентар, меблі та аксесуари, а також мобільний телефон. Передання переліченого інвентарю також підтверджується наданою позивачем копією акту приймання-передачі від 03 грудня 2020 року. Відповідно до пункту 2.1 розділу 2 Договору, загальна сума договору становить 12 000,00 (дванадцять тисяч) доларів США. Оплата за Договором здійснюється з розстроченням платежу відповідно до графіка платежів зазначеного в п. 2.3 Договору в гривнях по курсу продажу долару США в ПАТ «ПриватБанк» на дату такої оплати. Згідно п. 2.3 Договору визначено наступний графік платежів: в день підписання договору - 5000,00 доларів США; до 03.01.2021 - 2500,00 доларів США; до 03.02.2021 - 2250,00 доларів США; до 03.03.2021 - 2250,00 доларів США. Кошти в оплату за Договором сплачуються шляхом безготівкових перерахувань або готівкових платежів у порядку, передбаченому чинним законодавством України. Обов`язок покупця щодо оплати вважається виконаним з дати перерахування коштів на рахунок продавця, або розрахунку готівкою. 03 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було складено Акт приймання-передачі, відповідно до якого позивач передала, а відповідач [PERSON] прийняв ресторан згідно умов укладеного договору. Судом встановлено та приймається до уваги, що позивач підтверджує та не заперечує того факту, що відповідачем [PERSON] було частково оплачено вартість ресторану у розмірі 7 000,00 доларів США. Розділом 3 договору визначено, що у випадку несплати повної суми договору, зазначеної в п. 2.1 Договору, в строк до 03.03.2021 року, покупець повинен повернути продавцю ресторан в строк до 15.03.2021 року, при чому сплачені покупцем продавцю суми в межах цього договору не підлягають поверненню покупцю і залишаються в розпорядженні продавця як компенсація. Ресторан вважається повернутим продавцю при наявності наступних документів та обставин: підписаний між сторонами акт повернення ресторану, в якому зафіксовано повернення всіх складових ресторану, які були передані покупцю, під час підписання акту приймання-передачі; підписана між продавцем, покупцем та власником приміщення додаткова угода до договору оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] , відповідно до якої змінюється орендар, а саме продавець втрачає статус орендаря, а покупець набуває статусу орендаря; на дату підписання вказаної додаткової угоди продавець не має жодної заборгованості по оплатам перед орендодавцем, які передбачені відповідним договором оренди приміщення за адресою: [ADDRESS] . У випадку неможливості повернення ресторану покупцем продавцю в строк до 15.03.2021 року з будь-яких причин, покупець повинен в строк до 25.03.2021 року сплатити продавцю існуючу заборгованість та штраф у розмірі подвійної суми від несплачених в строк коштів. У матеріалах справи відсутні докази, що підтверджували б повернення ресторану продавцю відповідачем [PERSON] в строк до 15.03.2021 року. Судом встановлено, що 03 грудня 2020 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки, згідно якого відповідач [PERSON] поручився перед позивачем за виконання відповідачем [PERSON] свого обов`язку за договором купівлі-продажу бізнесу. Відповідно до п. 2 договору поруки відповідач [PERSON] відповідає перед позивачем у тому ж обсязі, що і відповідач [PERSON] , включаючи сплату основного боргу та штрафу. 12 травня 2021 року позивачем направлено на адресу відповідачів та адресу ресторану претензію про сплату заборгованості та штрафу, на підтвердження чого позивачем надано копію опису вкладення та квитанції про відправлення претензії на адресу відповідача [PERSON] , роздруківку результату відстеження листа за №0113300488870; копію опису вкладення та квитанції про відправлення претензії на адресу відповідача [PERSON] , роздруківку результату відстеження листа за №0113300488861; копію опису вкладення та квитанції про відправлення претензії на адресу ресторану, роздруківку результату відстеження листа для ресторану за №0113300488853. Як вбачається з наданих копій описів вкладень, квитанцій про відправлення претензій на адресу відповідачів та ресторану, роздруківок результатів відстежень листів відповідач [PERSON] отримав претензію 14.05.2021 року, відповідачем [PERSON] не було отримано лист з претензією, унаслідок чого такий лист повернувся у зв`язку із закінченням терміну зберігання; претензія на адресу ресторану була вручена 14.05.2021 року. Відповідачами не надано доказів, які б підтверджували факт проведення оплати суми боргу та штрафних санкцій. Статтею 179 ЦК України визначено, що річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки. Відповідно до ч. 1 ст. 190 ЦК України, майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Відповідно до ч.1, ч. 2 ст. 191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1791 ЦК України, цифровою річчю є благо, що створюється та існує виключно у цифровому середовищі та має майнову цінність. Цифровою річчю є віртуальні активи, цифровий контент та інші блага, щодо яких застосовуються положення частини першої цієї статті. Проаналізувавши зміст договору купівлі-продажу бізнесу, додатку №1 до нього, акту приймання-передачі бізнесу судом встановлено, що продавцем було продано покупцю як матеріальні активи: різного характеру та призначення інвентар, так і нематеріальні активи: клієнтська база, база постачальників, сторінки в соціальних мережах та інші об`єкти, визначені умовами договору. Європейський суд з прав людини у рішенні по справі «Гриненко проти України» (заява №65890/13 від 20.09.2022 року) наголосив, що поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві. Так само, як і матеріальні речі, деякі інші права та інтереси, що становлять активи, також можна розглядати як «права власності» і, таким чином, як «майно» для цілей цього положення (див. рішення у справі «Белане Надь проти Угорщини», заява № 53080/13, пункт 73, від 13 грудня 2016 року). Поняття «майно» не обмежується «існуючим майном» і може також охоплювати активи … Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України), зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), що визначено. Відповідно до ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно ч.1, ч. 2 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Статтею 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 3 ст. 626 ЦК України, договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1., ч. 2 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ч. 1 ст. 629 ЦК України). За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України). Предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому (ч. 1 ст. 656 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі (ч. 1 ст. 552 ЦК України). Статтею 26 Віденської конвенції про право міжнародних договорів закріплено принцип pactasuntservanda, відповідно до якого кожен чинний договір є обов`язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватися. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотиву відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Суд при розгляді справи виходить з того, що позивач, як сторона договору, яка виконала своїз обов`язання за договором, має право вимагати від другої сторони належного виконання його грошових зобов`язань, в тому числі сплати суми боргу, сплати штрафу, передбаченого договором, у разі прострочення. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч. 2 ст. 524 ЦК України). Якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 2 ст. 533 ЦК України). Відповідачі свої зобов`язання за договором купівлі-продажу, договором поруки (відповідно) не виконали належним чином, допустили прострочення в платежах і виникнення заборгованості, про що свідчить неоспорення відповідачами розміру суми основного боргу, відсутність з їх боку заперечень щодо необхідності проведення оплати, відсутність з їх боку вжиття належних заходів, спрямованих на доведення відсутність заборгованості, проведення платежів або ж доказів, які б спростовували твердження позивача про неповернення останньому ресторану. З огляду на викладене, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення коштів підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати з оплати судового збору в розмірі по 2007,65 грн. з кожного відповідача. Щодо стягнення з відповідачів на користь позивачів понесені у ході розгляду справи судові витрати на оплату правничої допомоги адвоката. Питання про розподіл судових витрат суд вирішується відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України. За приписами ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, в тому числі, на правничу допомогу. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року №13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно зі ст.ст.133,137 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правничу допомогу, це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов`язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Оформленими у встановленому законом порядку документами, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, є квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки. Згідно з п.48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84, 88, 89 ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. З матеріалів справи вбачається, що 11.05 2021 року між адвокатом Чабановим А.О. та [PERSON] укладено договір про надання правничої допомоги, який дає в складі адвокатського об`єднання «Грандліга». Позивачами подано детальний опис робіт (наданих послуг) № 1 від 16.08.2021 року. Згідно квитанції № 33 від 13.08.2021 року [PERSON] сплатила правову допомогу на рахунок АО «Грандліга» у розмірі 15 000 грн. Отже до стягнення також підлягає витрати на професійну правничу допомогу з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] в розмірі по 7500,00 грн. з кожного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved