Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

В лютому 2024 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнаті [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є основним наймачем кімнати [ADDRESS] на підставі ордеру №62 виданим виконавчим комітетом Миколаївської міської ради Миколаївської області від 03.11.2009. На даний час в кімнаті зареєстрований син позивача [PERSON] , який є відповідачем у справі. Відповідач в спірній кімнаті не проживає з вересня 2020 року, його особистих речей в квартирі немає, всі комунальні послуги та витрати, пов`язані з експлуатацією квартири, оплачує позивач. Оскільки відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 405 ЦК України. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.02.2024 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити у повному обсязі, надала суду для ознайомлення квитанції про сплату за комунальні послуги, де платником є [PERSON] , за період з 2022 року і до теперішнього дня. Відповідач відзиву на позовну заяву не надав, причини своєї неявки суду не повідомив. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації. Третя особа в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила, про дату та час судового засідання повідомлялась належним чином. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Судом встановлено, що позивачу 03.11.2009 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради Миколаївської області видано ордер №62 серії 000317 на житлове приміщення в гуртожитку, який посвідчує її право на зайняття кімнати [ADDRESS] . В ордері вказаний склад сім`ї, яка складається з позивачки [PERSON] . На даний час квартира ніким не приватизована. Актом про непроживання від 20.02.2024, засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] підтверджується, що відповідач за адресою реєстрації не проживає з вересня 2020 року, його особистих речей в квартирі немає і за вказаною адресою не з`являється. Факт не проживання відповідача в спірної квартирі підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] . За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, враховуючи вищевикладене та те, що відповідач, який за вказаною адресою не проживає понад 3 роки, наміру проживати в будинку не висловлював, вселитися не намагався, жилим приміщенням, як постійним місцем свого проживання, не цікавився, доказів протилежного відповідач не надав, а його реєстрація в спірній кімнаті позбавляє позивача можливості у повній мірі реалізувати своє право власності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Outcome: approved