Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-20 00:00:00

Позивач звернувся до суду із даним позовом до відповідача, згідно якого просив суд стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань 500 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю відповідача, а саме: Територіальнго управління ДБР у м. Львів через вмисну тривалу протиправну бездіяльність та прийнятті незаконних рішень під час досудового розслідування від 16.08.23 ЄРДР №120221141380000929 та невиконанням рішення суду. В обгрунтування позову позивач зазначив, що 02.06.2022 в м. Львів працівниками патрульної поліціїї були вчинені незаконні дії відносно позивача, від яких була заподіяна шкода здоров`ю та спричинена моральна шкода. 03.06.2022 працівниками поліціїї позивачу було відмовлено у прийнятті відповідної заяви про протиправні дії працівників поліції. 03.06.2022 з підстав порушення працівниками поліції вимог ст. 214 КПК України позивач вимущений був звернутися з відповідною заявою до Галицької окружної прокуратури м. Львів та надав прокурору ці сами дві заяви. 03.06.2022 прокуратура для розгляду з урахуванням вимог ст. 214 КПК України звернення надіслала до ВП №1 ЛРУП№1 ГУНП у Львівській області. У зв`язку з протиправною бездіяльністью працівників поліції, ігноруванням листа прокуратури від 03.06.2022 №19р-22 він вимушений був звернутися з відповідною скаргою до суду та ухвалою суду від 03.08.2022 по справі №466/5539/22 скаргу на бездіяльність слідчого щодо невнесення до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення було задоволено. 16.08.2022 та на підставі вищевказаної ухвали суду було порушено кримінальне провадження №12022141380000929 за ст. 366 та №12022141380000930 та за ст. 396 КК України. 26.09.2022 року в порядку ст.220 КПК України позивач звернувся до Першого слідчого відділу Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові із клопотанням 1) про надання пам`ятки про права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №12022141380000929 та №12022141380000930 від 16.08.2022 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 та ч.1 ст. 396 КК України та 2) про об`єднання вказаних проваджень в одне. Але відповідачем було порушено норму прямої дії ч.2 ст. 19 Констітуції України та ст. 220 КПК України та у звязку з чим він був вимушений звернутися з відповідною скаргою до суду, яку в подальшому було задоволено ухвалою суду від 06.10.2022 по справі №463/7142/22. 20.10.2022. На підставі вказаної ухвали слідчий ТУ ДБР у м. Львів, розглянув клопотання позивача від 26.09.2022 та постановив окремі постанови про повну відмову в задоволенні клопотань, ігноруючи клопотання та повідомлення щодо спричинення [PERSON] тілесних ушкоджень працівниками поліції та інших протиправних з їх боку дій, приниження позивача як російськомовного громадянина України та укриття скоєння незаконного застосування спецзасобу та інших дії. 27.10.2022 ухвалою суду по справі №463/7575/22 скасовано постанову слідчого [PERSON] від 20.10.2022 про відмову у визнанні потерпілим по кримінальному провадженню №12022141380000930. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львів від 08.12.2022 вищевказані провадження об`єднані в одне за №12022141380000929 за ознаками ч.1 ст.366, ч.1 ст. 396 КК України. Крім того зазначив, що слідчий без проведення відповідних слідчих дій та не встановивши усіх обставин справи виносив постанови про закриття кримінального провадження, які в подальшому були скасовані відповідними ухвалами суду. Бездіяльність слідчого ДБР та процесуального керівника свідчить про невиконання ними завдань кримінального провадження та вмисного не проведення необхідних законних дій в рамках кримінального провадження та надання переваги працівникам поліції, яки скоїли відносно [PERSON] протиправні дії, результатом чого є заподіяння останньому моральної шкоди. У зв`язку з вищевказаними обставинами позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 14.05.2024 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 17.06.2024 задоволено клопотання представника відповідача про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 20.08.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 28.05.2024 представником відповідача надано відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, реалізація позивачем права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого прокуратури та задоволення таких скарг слідчим суддею, само по собі не свідчить про незаконність прийняття органом досудового розслідування рішень, які обмежують права і свободи позивача, а сводяться до реалізації права на здійснення функції контролю в порядку кримінального судочинства за діяльність уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування. Також позивачем подано відповідь на відзив та додаткові пояснення, в яких він зазначив, що відзив є загальним та складається із загальних фраз, не містить жодного судження/заперечення щодо обставин, викладених у позові щодо протиправної бездіяльності слідчого та прийнятті незаконних рішень при розслідуванні кримінального провадження. Позивач [PERSON] у судовому засіданні доводи позовної заяви підтримав та просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ТУ ДБР у м. Львів Онищак М.П., що приймав участь у судовому засіданні за допомогою відеоконференції, позовні вимоги вважав необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. У своїх запереченнях посилався на той факт, що доводи позивача зводяться лише до незгоди з проведеним досудовим розслідуванням та прийнятими процесуальними рішеннями. Виходячи із викладеного просив суд відмовити позивачу у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши вступну промову учасників справи та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 12, 76, 81 ЦК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами в цивільній справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення. Судом встановлено наступні обставини справи. Відповідно до листа Лвівського районного управління поліції № 1 від 28.06.2022, [PERSON] повідомлено, що його звернення на урядову гарячу лінію [NUMBER] , на дії працівників УПП та ВП № 1 ЛРУП № 1, а саме на відмову прийняти скаргу на працівників УПП, розглянуто та в ході перевірки даного факту та ознак порушень службової дисципліни працівниками ВП № 1 ЛРУП № 1 у Львівській області не встановлено. Листом ВП № 1 ЛРУП № 1 ГУНП у Львівській області від 08.07.2022 повідомлено [PERSON] про направлення його звернення щодо можливих неправомірних дій працівників поліції до УПП ДПП у Львівській області. Зі змісту листа Департаменту патрульної поліції у Львівській області від 11.07.2022 вбачається, що звернення [PERSON] розглянуто в межах компетенції та за результатами розгляду та перевіркою викладених у скарзі фактів, зокрема переглядом відеозаписів із портативних відеореєстраторів інспекторів патрульної поліції встановлено, що працівники УПП у Львівській області ДПП діяли в межах діючого законодавства та відповідно до повноважень наданих Законом України «Про Національну поліцію», а викладені у скарзі обставини не знайшли свого підтвердження. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 03.08.2022 скаргу [PERSON] на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань задоволено. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 08.09.2022 справу за скаргою [PERSON] стосовно невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР закрито у зв`язку з припиненням бездіяльності. Листом УПП ДПП у Львівській області від 16.08.2022 [PERSON] надано відповідь щодо його звернення від 16.06.2022 стосовно збереження відеозапису із портативних відеореєстраторів працівників УПП у Львівській області та надання копій матеріалів, складених відносно нього яким останнього повідомлено, що відеозапис відсутній відповідно до вимог 3 розділу VІІІ Інструкції із застосування органами та підрозділами поліції технічних приладів і технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису засобів фото- і кінозйомки, відеозапису затвердженої Наказом № 1026 від 18.12.2018, а також що згідно бази даних «Інформаційного порталу Національної поліції України» станом на 10.08.2022 відносно [PERSON] , щодо складеного протоколу про адміністративне правопорушення та винесеної постанови про адміністративне правопорушення інформація не висвітлюється. З листа УПП ДПП у Львівській області від 26.08.2022 вбачається, що за зверненням [PERSON] проводилась службова перевірка та надавалась відповідь листом з С-1314/41/12/02-2022 від 11.07.2022, також додатково повідомлено, що результатами перевірки, факту порушення службової дисципліни працівниками патрульної поліції підтвердити не надалось можливим. Листом Головного управління Національної поліції у Львівській області від 13.09.2022 Сілкіну повідомлено про те, що за відомостями, викладеними у зверненні, у ГУНП у Львівській області призначено та проведено службове розслідування, за результатами якого встановлено, що факти порушень, які стали підставою для призначення службового розслідування, частково знайшли своє підтвердження та стали можливими унаслідок неналежного виконання службових обов?язків зі сторони окремих працівників Львівського РУП № 1 ГУНП та відділу поліції № 1 Лвівського РУП №1 ГУНП. До винних осіб вжито заходів дисциплінарного впливу. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 06.10.2022 скаргу [PERSON] щодо не розгляду клопотань у межах кримінального провадження задоволено та зобов`язано слідчого розглянути клопотання в порядку ст. 220 КПК України та повідомити його про результати розгляду. Згідно листа Департаменту патрульної поліції від 25.10.2022 [PERSON] повідомлено про розгляд його звернення від 13.10.2022 щодо неотримання відповіді за звернення, поданого 09.09.2022 на веб сайті Урядового контактного центру. Листом Департаменту патрульної поліції від 07.10.2022 повідомлено про результати розгляду звернення позивача від 09.09.2022 року. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 27.10.2022 скаргу [PERSON] на постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим задоволено, скасовано постанову слідчого про відмову у визнанні потерпілим. Ухвалами Личаківського районного суду м. Львова від 01.12.2022,03.01.2023, 07.02.2023, 01.03.2023, 06.04.2023, 24.05.2023, 21.07.2023, 20.12.2023 відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про відвід слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові Третьяка Д.О. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 15.11.2023 заяву [PERSON] про відвід слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові Третьяка Д.О. повернуто заявнику. Ухвалами Личаківського районного суду м. Львова від 21.02.2023, 23.08.2023 та 13.12.2023 скарги [PERSON] на постанову слідчого про закриття кримінального провадження № 12022141380000929 від 16.08.2022, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачних ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 396 задоволено та скасовано постанову слідчого про закриття кримінального провадження. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 30.11.2023 скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР у м. Львові та про зобов`язання до вчинення дій задоволено частково та зобов`язано уповноважену особу ТУ ДБР у м. Львові розглянути клопотання заявника, прийнявши рішення відповідно до ст. 220 КПК України та повідомити заявника у встановленому законом порядку. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 21.03.2024 заяву [PERSON] про відвід слідчого першого слідчого відділу ТУ ДБР у м. Львові Третьяка Д.О. задоволено. Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 13.05.2024 відмовлено у відкритті провадження у справі за скаргою [PERSON] на бездіяльність уповноваженої особи ТУ ДБР у м. Львові щодо неповідомлення [PERSON] про виконання ухвали суду від 21.03.2024 №463/2258/24 та призначення нового слідчого. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20.05.2024 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13.05.2024 залишено без задоволення. Ухвалою Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 27.05.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадженняза касаційною скаргою [PERSON] на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 13.05.2024 та ухвалу Львівського апеляційного суду від 20.05.2024 року. Отже, позивач, обґрунтовуючи факт спричинення йому моральної шкоди діями/бездіяльністю відповідача, а саме: ТУ ДБР у м. Львів, серед іншого посилається на неодноразове оскарження ним дій/бездіяльності відповідача в порядку, передбаченому Главою 26 КПК України. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено способи захисту цивільних прав та інтересів, серед яких зокрема, вішкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової шкоди). Згідно з вимогами ст. ст. 36, 40 КПК України прокурор та слідчий, здійснюючи свої повноваження, є самостійними у процесуальній діяльності. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Нормативною основою для відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, ст. 1176 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. У даному випадку відповідно до ч. 6 ст. 1176 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Разом з цим, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди, згідно приписів ст. 56 Конституції України та ст. 1173 ЦК України потрібна наявність таких елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; розміру шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та шкодою. За відсутності хоча б одного з цих трьох елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому, саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Також, у постанові від 12.09.2018 у справі №335/11779/16-ц Верховний Суд вказав, що «сама лише, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності». Вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір. При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У постанові Пленуму Верховного Суду України від 27.03.1992 №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою с безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода с наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Постанови Верховного Суду від 21.12.2018 у справі №920/31/18 та від 08.05.2018 у справі № 920/316/17 містять аналогічну позицію з цього приводу. Відповідно до статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до роз`яснень викладених в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування моральної шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди с факти неправомірних дій чи бездіяльності цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями чи бездіяльністю і заподіяною шкодою. Позивач повинен зазначити, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно, з яких міркувань він виходить, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Сам факт звернень [PERSON] до посадових осіб та постановлення слідчими суддями процесуальних ухвал, якими зобов`язано відповідача вчинити певні дії, скасовано постанови про закриття кримінального провадження, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача завдали йому моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача і притягнення його до цивільно-правової відповідальності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодного належного доказу завдання йому моральної шкоди неправомірними діями (бездіяльністю) ТУ ДБР у м. Львів. Незгода позивача з прийнятими органами слідства процесуальними рішеннями, які оскарженні в передбаченому законом порядку, тобто наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчих та прокурорів, само по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної шкоди, а тому позов [PERSON] до Державного бюро розслідувань Територіального управління у м. Львів про відшкодування шкоди задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed