Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

У жовтні 2023 року до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська звернулися [PERSON] , [PERSON] із позовом до [PERSON] , в якому просили визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги посилаються на те, що квартира [ADDRESS] є комунальною власністю. На сьогоднішній день у вказаній квартирі зареєстровано троє людей, а саме: позивач - [PERSON] , [INFO] (з 20.12.1986 року), його дружина [PERSON] , [INFO] (з 10.06.1986 року), та їх донька [PERSON] , [INFO] ( з 16.06.1998 року). Про те, на сьогоднішній день постійно проживають та зареєстровані в зазначеній квартирі він та його дружина. Відповідач, їх донька [PERSON] , у спірній квартирі постійно безперервно та без поважних на то підстав, не мешкає з вересня 2003 року. З вересня 2003 року відповідачка у квартирі [ADDRESS] , ні разу не з`являлася, ніяких її особистих речей та предметів побуту в квартирі не має, комунальних платежів вона не здійснюють, в силу чого, як вони вважають, вона втратила право на користування житловим приміщенням у спірній квартирі у зв`язку з відсутністю в ньому понад шість місяців без поважних на то причин. Всі комунальні виплати за користування квартирою здійснюють лише вони, та лише вони виконують всі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Згідно із вимогами ст. 71 ЖК України, відповідач [PERSON] до переліку осіб, за якими зберігається житлове приміщення у випадку його відсутності терміном, що перевищує шість місяців, не належить. На підставі викладеного позивачі звертаються до суду з цим позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2023 року справу передано на розгляд судді Кондрашову І.А. 25 жовтня 2023 року відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України судом зроблено запит щодо визначення зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача. Згідно відповіді Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС у Дніпропетровській області, яка надійшла до суду 20.11.2023 року, вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 листопада 2023 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження із викликом (повідомлення) сторін. [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час розгляду справи повідомлялися належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, жодних клопотань відповідачем не надіслано. Згідно із ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на викладене, враховуючи, що відповідач належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, доказів про поважність неявки до суду не надано, також не надіслано відзив на позовну заяву та позивач не заперечує проти проведення заочного розгляду справи тому у відповідності з вимогами ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши по справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, суд розглядає справу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до таких висновків. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира [ADDRESS] . [PERSON] є особою, що має право на зайняття житлового приміщення, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується ордером №2321, виданого виконавчим комітетом Дніпропетровської міської ради Народних депутатів від 06.06.1986 року на підставі протоколу засідання комісії по обміну житловою площею № 23 від 04.06.1986 року. У вказаній квартирі зареєстровано троє людей, а саме: [PERSON] , [INFO] (з 20.12.1986 року), [PERSON] , [INFO] (з 10.06.1986 року), та [PERSON] , [INFO] ( з 16.06.1998 року), що підтверджується довідкою про склад сім`ї за № 5658 від 02.08.2023 року, яка видана департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради. Відповідач з вересня 2003 року у квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується Актом від 05.10.2023 року, засвідченим мешканцями будинку [ADDRESS] . Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Процесуальний закон покладає обов`язок на позивача довести факт відсутності відповідача понад встановлені ст. 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Зокрема така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2022 року у справі № 592/5041/21. Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати 6 - ти місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення перериває строк тимчасової відсутності. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила 6 - ти місяців. Виходячи з наведеного, наймач або члени його сім`ї можуть бути визнані судом такими, що втратили право користування жилим приміщенням (квартирою) у будинках державного і громадського житлового фонду, у разі їх відсутності у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців. Судом встановлено, що відповідач більше шести місяців відсутній у житловому приміщенні розташованому за адресою: [ADDRESS] , особистих речей в ньому не зберігає, ним не цікавляться, залишила його добровільно. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними твердження позивачів щодо наявності перешкод з боку відповідача у користуванні спірною квартирою. Суд вважає можливим захистити право позивачів шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а обраний позивачами спосіб захисту їх інтересів ґрунтується на законі. З огляду на те, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад встановлені чинним законодавством строки, не виявила бажання добровільно знятись з реєстрації, будь-яких перешкод у проживанні їй ніхто не чинить, поважних причин не проживання судом не встановлено, суд приходить до переконання, що відповідачка втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Аналізуючи зібрані по справі\~докази в\~їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, оскільки заявлені позивачами вимоги є обґрунтованими. При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду зазначила, що витрати пов`язані з розглядом справи покласти на неї, тому судовий збір у сумі 1073 грн. 60 коп. з відповідачки не підлягає стягненню. Згідно із ст.\~141\~ЦПК України з відповідача в дохід держави повинно бути стягнено судовий збір по справі за одну немайнову вимогу у розмірі 1211 грн. 20 коп., оскільки позивачі звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved