Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

КП «Харківські теплові мережі» звернулось до суду з позовом в обґрунтування якого зазначило, що відповідачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] з централізованою системою опалення. Відповідач користувався тепловою енергією та має особовий рахунок [NUMBER] , який відкритий на його ім`я. Унаслідок неповної та несвоєчасної оплати отриманих послуг станом на 01.04.2024 у відповідача утворилась заборгованість, яка складається з: 113362,53 грн за послугу постачання теплової енергії за період з 01.02.2017 до 31.03.2024, 646,80 грн за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 до 31.03.2024, 4426,09 грн за послугу з постачання гарячої води за період з 01.02.2017 до 31.03.2024, 374,88 грн за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 до 31.03.2024, 1606,08 грн за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 до 31.03.2024, 522,27 грн за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання за період з 01.07.2022 до 31.03.2024, а всього 120938,65 грн. Крім того позивачем нараховано інфляційні витрати у сумі 4765,88 грн, 3% річних у сумі 1864,37 грн. Позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у загальному розмірі 127568,60 грн та сплачений судовий збір. Ухвалою від 10.06.2024 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив позовні вимоги задовольнити, а розгляд справи провести за його відсутністю. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У відзиві на позовну заяву відповідач послався на зловживання позивачем своїми процесуальними правами, яке полягає у ненаданні підтвердження того, що відповідач є власником квартири, за адресою якої виникла заборгованість; не підтверджено права на звернення із позовом представником позивача від імені позивача, порушені строки позовної давності як для основної заборгованості, так і на нараховані інфляційні витрати та 3% річних. Просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Крім того подав заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. У запереченнях\~на відзив позивач посилався на наявність підстав звернення представника позивача до суду із позовом від імені позивача, на перебіг строків позовної давності відповідно до п. 19 Прикінцевих і перехідних положень ЦПК України, зазначив, що строк позовної давності рахується із квітня 2017 року, отже ціна позову складає 125573,48 грн. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Заяви про зменшення позовних вимог не подав. Суд, дослідивши письмові докази, встановив такі факти і відповідні ним правовідносини: відповідач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-10, 20-21, 71). У вказаній квартирі не зареєстровано жодної особи, відповідач зареєстрований у Полтавській області (а.с. 11, 16,17,18-19). Вказані обставини перевірялись судом до відкриття провадження у справі шляхом здійснення електронних запитів до відповідних реєстрів з метою перевірки підсудності справи суду. Згідно з розрахунком, через несплату послуг за адресою: [ADDRESS] виникла заборгованість за надані послуги з теплопостачання (опалення й гарячої води) та витрат, пов`язаних із обслуговуванням мереж, а саме: 113362,53 грн за послугу постачання теплової енергії за період з 01.02.2017 до 31.03.2024, 646,80 грн за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання теплової енергії за період з 01.06.2022 до 31.03.2024, 4426,09 грн за послугу з постачання гарячої води за період з 01.02.2017 до 31.03.2024, 374,88 грн за абонентську плату за Індивідуальним договором з постачання гарячої води за період з 01.06.2022 до 31.03.2024, 1606,08 грн за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем теплопостачання за період з 01.07.2022 до 31.03.2024, 522,27 грн за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем постачання за період з 01.07.2022 до 31.03.2024, а всього 120938,65 грн. Крім того позивачем нараховано інфляційні витрати у сумі 4765,88 грн, 3% річних у сумі 1864,37 грн (а.с. 4-8). З вказаного розрахунку вбачається, що заборгованість за опалення та гарячу воду за період до 01.01.2022 відображено однією сумою у графі 16 «борг за місяць за послугу з постачання теплової енергії», отже сума боргу за постачання гарячої води окремо за період з 01.02.2017 до 31.12.2022 позивачем не розрахована. Таким чином, зазначення позивачем у позовних вимогах заборгованості за гарячу воду у розмірі 4426,09 грн за період з 01.02.2017 до 31.03.2024 не є коректним та правильним, тому суд зазначає, що вказана сума заборгованості виникла за період з 01.01.2022 до 31.03.2024. Оскільки позивачем заяви про зменшення позовних вимог не подано, суд при ухваленні рішення не враховує розрахунок заборгованості, доданий до заперечення на відзив, так як він не відображений у позовній заяві. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 4 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов`язує. Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Обов`язок споживача своєчасно сплачувати за житлово-комунальні послуги, у тому числі і за послуги постачання теплової енергії та гарячої води, передбачений ст.ст. 9, 21, 22 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Судом установлено, що відповідач є власником квартири, за адресою якої нарахована заборгованість, у квартирі не зареєстровано жодної особи, відповідно нарахування за гарячу воду здійснюється відповідно до норм споживання, розрахованих на одну людину. Доказів того, що послуги з опалення та гарячої води не надавались, у квартирі було відсутнє теплопостачання та подача гарячої води, або за встановленими лічильниками у квартирі наявні інші показники споживання теплової енергії та гарячої води, належними та допустимими доказами не доведено та матеріалами справи не підтверджено. Ураховуючи диспозитивність цивільного судочинства та наданий позивачем розрахунок, суд дійшов висновку, що останній є обґрунтованими та підстав йому не довіряти у суду не має. Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності. У пункті 139 постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у спорі з декількома належними відповідачами, в яких немає солідарного обов`язку (до яких не звернута солідарна вимога), один з них може заявити суду про застосування позовної давності тільки щодо тих вимог, які звернуті до нього, а не до інших відповідачів. Останні не позбавлені, зокрема, прав визнати ті вимоги, які позивач ставить до них, чи заявити про застосування до цих вимог позовної давності». Тобто при солідарному обов`язку будь-який із відповідачів може заявити про застосування позовної давності. У Цивільному кодексі визначено два види строків позовної давності: загальний і спеціальний (ст.ст. 257, 258 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 256, ч. 1 ст. 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до положень ч. 3- 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони в спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив строку позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Так, Постановою КМУ від 11.03.2020 № 211 встановлено з 12.03.2020 року на всій території України карантин, строк якого неодноразово продовжувався. В останнє Кабінет Міністрів України постановою від 23.12.2022 р. № 1423 вніс зміни, зокрема, до Постанови КМУ від 09.12.2020 р. № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої короновірусом SARS-CoV-2». Вони передбачають, що продовжено термін дії карантину та обмежувальних протиепідемічних заходів в Україні для запобігання розповсюдженню COVID-19 до 30.06.2023 року. Згідно із законом від 30.03.2020 № 540-IX розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК доповнено п. 12, яким під час карантину строки, визначені, зокрема, ст.ст. 257, 258 Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020. Пунктом 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України в редакції закону №540-IX перелічені всі статті цього кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину. Відповідно до п.12 «Перехідних і прикінцевих положень» ЦК України продовжено під час карантину строків загальної і спеціальної позовної давності, передбачених, зокрема, ст.ст. 257, 258 цього Кодексу. Проте, позивачем пред`явлено позовну заяву до суду 07.06.2024, тобто після припинення дії карантину, а тому у суду відсутні підстави для застосування п. 12 «Перехідних і прикінцевих положень» ЦК України. Разом з тим, Законом України від 15.03.2022 № 2120-розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19 такого змісту: «У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії». Указом Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України № 2102-ІХ від 24.02.2022 року «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні»(зі змінами), введено воєнний стан з 24 лютого 2022 року, дія якого неодноразово продовжувалася та триває на час розгляду справи. Отже, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості за опалення та гарячу воду у період з березня 2019 року в силу приписів пункту 19 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії воєнного стану. Таким чином, позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.02.2017 до 28.02.2019 не підлягають задоволенню, так як пред`явлені поза межами позовної давності. У межах розгляду даної справи позивач не довів, а суд не встановив обставин, що вказували б на поважність причин пропуску позовної давності, що дає суду підстави для відмови у задоволені позовних вимог в частині стягнення з відповідача заборгованості за послуги з теплопостачання за період з 01.02.2017 до 28.02.2019 включно, що є підставою для відмови у задоволені позову в цій частині. При обчислені строку позовної давності судом ураховані положення статті 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до яких, плата за-комунальні послуги (послуги з теплопостачання) нараховується щомісячно, а отже перебіг позовної давності починається після не сплати (часткової оплати) чергового платежу. Натомість позовні вимоги про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з 01.03.2019 до 31.03.2024 заявлені в межах строку позовної давності. Шляхом математичних розрахунків, зроблених на підставі наданих доказів, судом установлено, що заборгованість відповідача перед позивачем за надані послуги з теплопостачання за період з 01.03.2019 до 31.03.2024 становить 82775,02 грн, отже, в цій частині позовні вимоги мають бути задоволені частково, в межах строків позовної давності у зазначеному вище розмірі. Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Правом вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних кредитор наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. За змістом ч. 2 ст. ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18). 05.03.2022 Кабінетом міністрів України прийнято Постанову № 206 «Про деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» (далі Постанова), яка набрала чинності 06.03.2022 і застосовується з 24 лютого 2022 року. Абзац 1 п. 1 даної Постанови встановлює, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення неустойки (штрафів, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги. Згідно із розрахунком інфляційні витрати та 3% річних нараховані позивачем за період з 01.05.2019 року до 31.01.2022 (а.с. 8), тобто до введення в дію в Україні воєнного стану, отже вказані суми мають бути стягнуті у судовому порядку. Таким чином, загальна сума вимог, яка має бути задоволена судом складає 82775,02 + 646,80 + 4426,09 + 374,88 + 1606,08 + 522,27 + 4765,58 + 1864,37 = 96981,09 грн. Суд розподіляє судові витрати відповідно до положень ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволених позовних вимог, а саме: позов задоволений на 76,02%, позивачем при поданні позову до суду сплачено 3028,00 грн судового збору, відтак суд стягує з відповідача 2301,89 грн судового збору.

Outcome: partial