Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

[PERSON] , діючи в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , звернувся до суду з позовом, в якому просив вселити неповнолітнього [PERSON] до квартири [ADDRESS] та зобов`язати [PERSON] надати ключі від вхідних дверей квартири та не чинити неповнолітньому [PERSON] перешкод в користуванні такою квартирою. В обґрунтування вимог в позові зазначено, що позивач та відповідачка [PERSON] є батьками неповнолітнього сина [PERSON] , 2006р.н. [PERSON] має у власності 1/3 частку житлової квартири, в якій їх син має зареєстроване місце проживання. 14.07.2023р. їх син [PERSON] не зміг потрапити до житла за місцем своєї реєстрації, оскільки інший співвласник квартири відповідач [PERSON] змінила замок на вхідних дверях квартири і заселила в квартиру квартирантів. Мати дитини відповідачка [PERSON] перебуває за кордоном і не може втрутитися в дану ситуацію. Позивач стверджує, що його неповнолітній син всупереч вимог чинного законодавства фактично незаконно виселений з житла, яке належить його матері, а тому, посилаючись на положення ст.ст. 156, 157 ЖК України та ст. 405 ЦК України, позивач змушений звернутись до суду з даним позовом задля захисту прав та інтересів своєї дитини. Відповідачі заперечили проти позову та у наданих відзивах просили відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень відповідачі посилаються на те, що спірне житло є об`єктом приватної власності відповідачів, а тому саме відповідачі, як співвласники, мають визначати умови користування таким житлом для інших осіб. Зазначають, що після розірвання шлюбу між позивачем та відповідачкою [PERSON] їх син [PERSON] фактично залишився проживати з батьком. На підставі судового рішення відповідачка сплачує на користь позивача аліменти на утримання їх неповнолітнього сина [PERSON] з липня 2017 року. На теперішній час відповідачі не заперечують наявності у дитини права самостійно визначити своє місце проживання, зокрема, з матір`ю, але дитина не має права самостійно обирати житло, в якому проживатиме з одним з батьків. Мати дитини перебуває за кордоном і не заперечує проти проживання сина разом з нею, але через перебування за кордоном вона не має змоги проживати у спірній кватирі і заперечує проти того, щоб син проживав у такій квартирі без її особистого нагляду. Також відповідачі зазначають, що неповнолітній [PERSON] разом з батьком та бабусею (мати позивача) проживає у квартирі, де позивач має в особистому користуванні окремо виділену житлову кімнату. До того ж позивач має у власності частку нерухомого майна в с. Худяки. Отже дитина проживає разом з батьком у житлі батька, а відтак забезпечена житлом. Оскільки спірна квартира є об`єктом приватної власності, дитина проживає з батьком і забезпечена житлом, а мати дитини проживає за кордоном і не має можливості проживати разом з сином у спірній квартирі, то вселення до спірної квартири неповнолітнього [PERSON] є невиправданим втручанням у права співвласника такої квартири [PERSON] . До того ж відповідачі стверджують, що заявлені позовні вимоги фактично стосуються покладання зобов`язань на [PERSON] , яка не має обов`язку по утриманню та забезпеченню житлом неповнолітнього [PERSON] . 09.08.2024р. судом відкрито провадження у справі та визначено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом сторін). Від представника відповідачів адвокат Пацьора Д.С., яка діє на підставі ордеру серії СА №1095924 від 29.08.2024р. та ордеру серії СА №1095922 від 29.08.2024р., на адресу суду 02.09.2024р. надійшов відзив [PERSON] , а 03.09.2024р. [PERSON] , в яких викладені заперечення відповідачів щодо позовних вимог, які за своїм змістом є тотожними. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , яка діє на підставі довіреності від 24.05.2022р., підтримала позовні вимоги та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові. Додатково пояснила, що вона є матір`ю позивача та бабусею неповнолітнього [PERSON] . Наразі позивач має І групу інвалідності і внаслідок інсульту не ходить і потребує стороннього догляду, внаслідок чого не може піклуватись про свого сина, а тому неповнолітньому [PERSON] краще проживати з матір`ю. Представник позивача адвокат Топор І.О., який діє на підставі ордеру серії СА №1096972 від 10.09.2024р., в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Пояснив, що неповнолітній [PERSON] має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у спірній квартирі, яка є об`єктом власності його матері. Після розірвання шлюбу між позивачем та [PERSON] в судовому порядку вирішувався спір щодо місця проживання їх сина [PERSON] і судом було ухвалене рішення про визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, яке не було виконане належним чином. Натомість на теперішній час дитина в силу свого віку має право сама обирати з ким з батьків їй проживати. Через незадовільний стан здоров`я позивача дитина не може проживати з батьком, а тому бажає проживати за місцем своєї реєстрації, але відповідачка [PERSON] перешкоджає цьому. Зазначив, що у дитини були ключі від спірної квартири, бо він там проживав разом з матір`ю до 2012 року. Зауважив, що оскільки звернення до правоохоронних органів не дали ніякого результату, а мати дитини перебуває за кордоном, то позивач звернувся до суду з даним позовом для захисту прав та інтересів свого сина. Представник відповідачів заперечила проти позовних вимог та просила відмовити у їх задоволенні. Пояснила, що мати дитини в кватирі не проживає і постійно проживає у Республіці Польща. Квартира перебуває у фактичному володінні та користування [PERSON] , але вона не має обов`язку піклуватись про цю дитину. Зазначила, що дитина практично ніколи не проживала у спірній квартирі, а після у 2012 році, незважаючи на ухвалення судом рішення про визначення місця проживання дитини з матір`ю, позивач забрав дитину до себе. Мати дитини з 2017 року сплачує аліменти на користь позивача на утримання їх сина [PERSON] . Додатково акцентувала увагу, що мати дитини не заперечує, що дитина має право самостійно обрати з ким із батьків їй проживати, але мати заперечує, щоб дитина проживала у спірній квартирі самостійно без догляду когось з батьків, а мати дитини наразі не може проживати у спірній квартирі разом з дитиною. Представник органу опіки та піклування м. Черкаси [PERSON] , яка діє на підставі довіреності №6-01-21 від 02.01.2024р., в судовому засіданні пояснила, що з огляду на вік дитини він має право самостійно обирати з ким із батьків буде проживати і має право на користування житлом матері, в якому він має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши надані учасниками справи докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Об`єктом спору є житлова квартира за адресою: [ADDRESS] (далі спірне житло). Спірне житло є об`єктом права спільної часткової власності [PERSON] (2/3 частки) та [PERSON] (1/3 частка) /а.с. 15-16/. При цьому [PERSON] набула право власності на належну їй 1/3 частку в порядку приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26.07.2005р. /а.с. 102/, а [PERSON] набула у власність 1/3 частку на підставі договору дарування від 18.08.2009р. /а.с. 104/ та 1/3 частку на підставі договору купівлі-продажу від 31.03.2011р. /а.с. 105-106/. Позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 16.02.2006р. перебували у зареєстрованому шлюбі і мають спільну дитину сина [PERSON] , [INFO] /а.с. 9, 107/. На підставі рішення суду від 02.11.2012р. шлюб між позивачем та [PERSON] був розірваний. Ухвалюючи рішення про розірвання шлюбу суд одночасно визначив місце проживання їх сина [PERSON] з матір`ю, проте незважаючи на таке рішення суду дитина після розірвання шлюбу і до теперішнього часу залишилась проживати з батьком. За заявою позивача Придніпровським районним судом м. Черкаси було видано судовий наказ від 04.08.2017р. №711/6224/17 про стягнення аліментів з [PERSON] на користь позивача на утримання їх н/л сина [PERSON] у розмірі частини заробітку (доходу) боржника щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму встановленого законом для дитини відповідного віку починаючи стягнення з 28.07.2017 року і до 28.10.2024 року, тобто до повноліття дитини /а.с. 110/. Виконання відповідного судового наказу здійснюється в примусовому порядку з 10.10.2017р. в рамках виконавчого провадження №54812838 у другому ВДВС у м. Черкаси /а.с. 109/. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , де з 30.03.1989р. має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання /а.с. 7/. Згідно рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.12.2002р. у справі №2-2078/2002, за позовом [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою, встановлено порядок користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , між її співвласниками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] відповідно до якого [PERSON] виділено в користування окрему житлову кімнату площею 9,4кв.м., а кухню, ванну, коридор, туалет та лоджію залишено в загальному користуванні. Ухвалюючи відповідне рішення суд виходив з того, що зазначена квартира є об`єктом спільної власності сторін в рівних частках, оскільки право власності сторін набуто відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 11.11.1999р. /а.с. 115/. Неповнолітній [PERSON] з 13.12.2006р. і по теперішній час має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у квартирі, яка є спірним житлом в даному провадженні /а.с. 8/, але фактично з 2012 року проживає разом з батьком. Зазначені обставини, окрім їх часткового підтвердження письмовими доказами, визнаються сторонами, а тому на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України суд вважає їх доведеними. [PERSON] є матір`ю позивача і станом на 24.05.2022р. мала зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , - що підтверджується довіреністю, виданою позивачем своїй матері на представлення його інтересів /а.с. 17/. За цією ж адресою проживали в період 2012-2017 років позивач та його неповнолітній син [PERSON] , що підтверджується змістом судового наказу №711/6224/17 від 04.08.2017р. /а.с. 110/, а також змістом апеляційної скарги [PERSON] від 12.11.2012р., яка подавалась ним до Апеляційного суду Черкаської області при оскарженні рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.11.2012р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини /а.с. 112-113/. [PERSON] на теперішній час проживає у Республіці Польща, де зареєстрована і має дозвіл на проживання в період з 05.06.2023р. до 29.12.2025р., що підтверджується відповідною «Картою побуту» /а.с. 88/. Згідно довідки №060072 від 04.08.2023р. до акта огляду МСЕК позивачу з 01.07.2023р. до 01.09.2026р. встановлено І «Б» групу інвалідності з визначенням, що він потребує постійного стороннього догляду та допомоги, часткова залежність від сторонніх осіб /а.с. 5/. З липня 2023 року н/л [PERSON] намагається вселитися до спірного житла, але не може цього зробити через відсутність в нього доступу до такого житла та відсутність згоди відповідачів на його вселення до такого житла. У зв`язку з відсутністю у н/л [PERSON] доступу до спірного житла [PERSON] 14.07.2023р. та 22.03.2024р. зверталась до органів поліції з заявами про те, що її неповнолітнього [PERSON] не впускають до спірного житла, проте органи поліції рекомендували вирішувати спірні питання в судовому порядку /а.с. 10, 11-13/. Листом від 14.06.2024р. служба у справах дітей Черкаської міської ради [PERSON] було роз`яснено право її онука звернутись до суду за захистом його прав та інтересів /а.с. 14/. За таких обставин позивач стверджує, що відповідачі протиправно перешкоджають неповнолітньому [PERSON] вселитись до житла за місцем його реєстрації, а тому звернувся до суду з даним позовом. За таких обставин між сторонами вбачається спір, що виник із житлових правовідносин, які регулюються нормами Сімейного кодексу України (далі СК), Житлового кодексу України (далі ЖК), а також Цивільного кодексу України (далі ЦК). При цьому при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Надаючи оцінку доводам учасників справи в контексті обставин спірних правовідносин суд виходить з наступного. Відповідно до положень ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018р. у справі № 338/180/17 зазначено, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом зазначеної норми закону суд не має права застосувати конкретно визначений спосіб захисту прав позивача у випадку, коли в позовних вимогах заявлено спосіб захисту, який не відповідає вимогам закону, а законом передбачено кілька альтернативних способів захисту порушеного права позивача, оскільки право на обрання конкретного способу захисту належить виключно позивачу. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків дії принципу змагальності у цивільному процесі. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою. У постанові від 22.09.2021р. у справі № 463/3724/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Отже, суд не може вважати доведеними обставини, про які стверджує одна сторона і заперечує інша, якщо вони не підтверджені належними та допустимими доказами, а згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, слід виснувати, що враховуючи зміст позовних вимог та підстави позову, саме на позивача в даному випадку покладається обов`язок надати суду докази на підтвердження порушення його (особи, яку він представляє як законний представник) законних прав та інтересів діями (бездіяльністю) відповідачів, як визначальної передумови для застосування судом будь-якого способу захисту. Ненадання суду відповідних доказів може мати наслідком ухвалення судом рішення про відмову в позові через недоведеність обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК). Тлумачення як статті 3 ЦК загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права (пункт 4.1. Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року № 15-рп/2004). У постанові Верховного Суду від 08.05.2018р. у справі № 910/1873/17 вказується, що принцип добросовісності - це загальноправовий принцип, який передбачає необхідність сумлінної та чесної поведінки суб`єктів при виконанні своїх юридичних обов`язків і здійсненні своїх суб`єктивних прав. У суб`єктивному значенні добросовісність розглядається як усвідомлення суб`єктом власної сумлінності та чесності при здійсненні ним прав і виконанні обов`язків. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанови Верховного Суду від 16.06.2021р. у справі № 554/4741/19, від 18.04.2022р. у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022р. у справі № 209/3085/20). Частиною другою статті 13 ЦК передбачено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, а згідно з частиною третьою статті 13 ЦК не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. В разі порушення особою зазначених вимог закону суд може відмовити у захисті її цивільного права та інтересу (ч. 3 ст. 16 ЦК). Положення ч. 3 ст. 16 ЦК є домірним засобом досягнення такої мети, як стимулювання учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав (п. 5.5 Рішення Конституційного Суду України від 28.04.2021р. №2-р(ІІ)/2021). Отже слід виснувати, що суперечлива поведінка особи є порушенням засад добросовісності, а відтак може бути підставою для відмови у захисті цивільних прав та інтересів такої особи. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 317 ЦК передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 150 ЖК встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною першою статті 405 ЦК передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 156 ЖК члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Згідно з ч. 2 ст. 176 СК права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст. 160 СК якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Аналіз змісту вищенаведених положень законодавства дає підстави виснувати, що у випадку, коли батьки проживають окремо, дитина має право користуватися житлом, яке є власністю того з батьків, з яким проживає дитина. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що н/л [PERSON] з 2012 року за згодою батьків проживає з батьком (позивачем). При цьому мати дитини [PERSON] фактично проживає за межами території України і на підставі судового рішення сплачує на користь позивача аліменти на утримання такої дитини, що також свідчить про те, що між сторонами досягнута домовленість про визначення місця проживання дитини з батьком. Будь-яких доказів того, що відповідна домовленість змінена і на теперішній час місце проживання дитини визначено з матір`ю судом не встановлено. Доводи сторони позивача про те, що місце проживання дитини визначено з матір`ю відповідним рішенням суду не мають істотного значення для правильності вирішення даного спору. В цьому контексті суд зауважує, що визначення судом місця проживання дитини з одним з її батьків, які проживають окремо, фактично є застосовним до досягнення дитиною чотирнадцятирічного віку, оскільки після цього дитина сама визначає з ким з батьків їй проживати. В той же час слід зауважити, що незважаючи на наявність судового рішення між батьками н/л [PERSON] було досягнуто згоди, внаслідок якої з 2012 року дитина проживає з батьком. Про активну позицію батька та його бажання щодо визначення місця проживання дитини з ним свідчить зміст апеляційної скарги, яку позивач подавав на судове рішення в частині оскарження ним визначення місця проживання дитини, а також вжиття батьком заходів для стягнення з матері дитини аліментів в примусовому порядку. Стосовно доводів сторони позивача щодо того, що дитина на підставі ч. 3 ст. 160 СК визначила своє місце проживання з матір`ю, то суд наголошує на необґрунтованості таких доводів, оскільки всупереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України суду не надано жодних доказів обґрунтованості таких тверджень, а наявні в матеріалах справи докази свідчать про інше. Окремо суд звертає увагу, що відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦПК України неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Натомість н/л [PERSON] особисто не звертався до суду та не з`явився в судове засідання, хоча суд направляв йому судову повістку. Окремо слід звернути увагу, що конструкція ч. 3 ст. 160 СК наділяє неповнолітню дитину правом обрати місце проживання з одним з батьків, які проживають окремо, проте не дозволяє дитині самостійно обрати житло для проживання, яке є у володінні (користуванні) того з батьків, з ким бажає проживати дитина. Відповідне житло визначається безпосередньо тим з батьків, з яким проживатиме дитина, і пов`язується з фактичним місцем проживання батьків дитини. Зазначене обумовлюється тим, що до досягнення повноліття дитина не має повної цивільної дієздатності, а тому не може самостійно визначати умови свого проживання, окрім випадків передбачених законом. За обставинами спірних правовідносин судом встановлено, що н/л [PERSON] має зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання у спірному житлі. Натомість наявність у фізичної особи реєстрації у житлі приватної форми власності сама по собі не свідчить про наявність у такої особи права користування таким житлом, оскільки поняття «право користування» є більш широким, а безпосередній зміст такого права визначається за домовленістю власника житла та користувача. В контексті обставин спірних правовідносин суд звертає увагу, що н/л [PERSON] був зареєстрований у спірному житлі за згодою своєї матері, яка є співвласником такого житла. В той же час з 2012 року дитина проживає з батьком. Мати дитини не проживає у спірному житлі. За таких обставин до досягнення дитиною повноліття вселення дитини до спірного житла суперечить вимогам законодавства, оскільки фактично зумовлює поміщення дитини до житла, де вона залишиться бездоглядною. Також за матеріалами справи судом встановлено, що позивач забезпечений житлом (має у власності житло), а відтак право н/л [PERSON] на житло забезпечується наявністю у дитини права користування житлом, яким користується його батько. Будь-яких доказів того, що наявне у користуванні позивача житло є непридатним для проживання в ньому його сина [PERSON] суду не надано. За таких обставин доводи сторони позивача про порушення права дитини на житло є необґрунтованими. Стосовно доводів сторони позивача про те, що батько дитини має незадовільний стан здоров`я, а тому дитині краще проживати з матір`ю, то варто зауважити, що такі обставини можуть бути підставою для визначення місця проживання дитини з іншим з батьків, якщо хворий батько за станом здоров`я не спроможний належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Натомість судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивач не спроможний належним чином виконувати батьківські обов`язки чи відмовляється від їх виконання. Крім того, н/л [PERSON] 28.10.2024р. досягне повноліття, а відтак матиме можливість самостійно здійснювати свої права та обов`язки, в тому числі і визначати місце свого проживання незалежно від місця проживання своїх батьків. Таким чином, аналіз обставин спірних правовідносин, не дозволяє суду вважати обґрунтованими доводи позивача про те, що відсутність згоди позивачів на вселення н/л [PERSON] до спірного житла в даному випадку порушує його законні права та інтереси. Також судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідачами були допущені будь-які неправомірні діяння (дії або бездіяльність), які порушують законні права та інтереси позивача та н/л [PERSON] , а тому і відсутні передумови для застосування судом такого способу захисту, як примусове вселення дитини до спірного житла та зобов`язання відповідачів передати ключі і не чинити дитині перешкод у користуванні спірним житлом, оскільки ухвалення такого рішення не відповідатиме засадам справедливості та розумності. Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), обставини можливості порушення прав позивача та його неповнолітнього сина [PERSON] , наслідки спірної ситуації, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про необґрунтованість позовних вимог та необхідність постановлення рішення про відмову в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed