Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 03 вересня 2024 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в якому просить визнати за [PERSON] , [INFO] , в порядку спадкування за заповітом, право на земельну частку (пай) посвідченого сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0324199, виданого на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації № 127 від 19.06.1997 року на [PERSON] . Даний позов обґрунтовано наступним. [INFO] померла [PERSON] - тітка позивачки. [PERSON] мати позивачки здійснила обряд поховання та вступила в володіння майном померлої, оскільки обробляла присадибну земельну ділянку та вступила в володіння майном померлої, таким чином спадщину прийняла. Після смерті [PERSON] , позивачка допомагала матері розбирати речі та документи тітки із її будинку, будь-яких документів про належність тітці права на земельну частку (пай), права на майновий пай, заповіту знайдено не було. [INFO] померла мати позивачки. При житті, 14.10.2004 мати склала заповіт, яким заповіла заявниці все своє майно. Позивачка прийняла спадщину після смерті матері за даним заповітом. В жовтні 2023 року позивачка дізналася, що тітці видавали сертифікат на право на земльну частку (пай) та про те, що тітка склала заповіт на користь матері. При зверненні до нотаріуса із питанням оформлення спадщини на земельну частку (пай), що належала [PERSON] . нотаріусом позивачу було роз`яснено про необхідність наявності оригіналу сертифіката на земельну частку (пай). 11 жовтня 2024 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої останній просить встановити факт, що виданий [PERSON] на підставі розпорядження Томашпільської районної державної адміністрації № 127 від 19.06.1997 сертифікат на право на земельну частку (пай) розміром 2,42 умовних кадастрових гектара, серії ВН №0324199 належить померлій [INFO] [PERSON] . Заяви, клопотання, процесуальні дії у справі. Ухвалою Томашпільського районного суду від 05 вересня 2024 року відкрито загальне позовне провадження у справі, підготовче засідання у справі призначено на 01 жовтня 2024 року. Ухвалою Томашпільського районного суду від 01 жовтня 2024 року підготовче засідання у справі відкладено на 16 жовтня 2024 року. 11 жовтня 2024 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог. Доводи учасників процесу. В судове засідання позивач, [PERSON] та представник позивача, адвокат Лукавський А.В. не з`явилися, однак представник позивача надіслав до суду заяву, згідно якої збільшені позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити за обставин зазначених у позові та розгляд справи проводити без участі позивача та його представника. Представник відповідача Томашпільської селищної ради в судове засідання не з`явився, однак представником відповідача надано до суду заяву згідно якої справу просить розглядати без його участі, позов визнає та не заперечує проти його задоволення. Фактичні обставини, встановлені судом, норми права, які застосовував суд, мотиви суду. Суд, розглянувши заяви сторін, оцінивши належність і достовірність доказів по справі, сприяючи всебічному й повному з`ясуванню обставин справи, що має істотне значення для правильного вирішення спору, прийшов до наступного. Відповідно до ст.129 Конституції України судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Основними засадами судочинства є: законність; рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; забезпечення доведеності вини; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; підтримання державного обвинувачення в суді прокурором; забезпечення обвинуваченому права на захист; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом; обов`язковість рішень суду. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ч.ч. 1,2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до Конституції України усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Главою 29 ЦК України ( ст.ст. 386-394 ) регулюється захист права власності. Частиною 2 статті 293 ЦПК України передбачено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про : обмеження цивільної дієздатності фізичної особи, визнання фізичної особи недієздатною та поновлення цивільної дієздатності фізичної особи; надання неповнолітній особі повної цивільної дієздатності; визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; усиновлення; встановлення фактів, що мають юридичне значення; відновлення прав на втрачені цінні папери на пред`явника та векселі; передачу безхазяйної нерухомої речі у комунальну власність; визнання спадщини відумерлою; надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку; примусову госпіталізацію до протитуберкульозного закладу; розкриття банком інформації, яка містить банківську таємницю, щодо юридичних та фізичних осіб. Частинами 1-2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [INFO] народилася [PERSON] . Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26 січня 1999 року, [PERSON] , померла [INFO] . Згідно довідки Горишківського старостинсього округу Томашпільської селищної ради Тульчинського району Вінницької області № 106 від 10.10.2024, [PERSON] і [PERSON] є однією і тією ж особою. В неофіційному спілкуванні [PERSON] називалася спрощено «[PERSON]», « [PERSON] », « [PERSON] », зазвичай називаль «[PERSON]». Інших осіб із прізвищем [PERSON] ([PERSON], [PERSON], [PERSON]) на території Горишківської сільської ради зареєстровано не було. Згідно ч.1 ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Отже, той факт, що сертифікат серії ВН № 0324199 виданий на ім`я [PERSON] належить [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підтверджений належними та допустимими доказами. До відносин спадкування необхідно застосовувати законодавство чинне на час відкриття спадщини. Спадщина після смерті [PERSON] , відкрилась [INFO] в день її смерті. В цей час діяв ЦК УРСР (1963 року), який відповідно підлягає застосуванню для вирішення цих спірних правовідносин. За змістом розділу VІІ вказаного Кодексу, прийняття спадщини - це акт, який поширюється на всі об`єкти спадкування водночас і свідчить про бажання скористатися правом на спадщину. До спадкоємця в момент виникнення правонаступництва переходять і ті права, які в цей час ще не були відомі. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР (1963 року) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Момент відкриття спадщини міститься в правилі ст. 525 цього Кодексу, а саме моментом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР (1963 р.) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 550 ЦК УРСР (1963 року), якщо спадкоємець в установлений ст. 549 цього Кодексу строк вступив в управління або володіння спадковим майном чи його частиною, суд з цих підстав вирішує питання не про продовження пропущеного строку, а про визнання права на спадкове майно (п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 24.06.1983 року (яка діяла на час виникнення спірних правовідносин)). Згідно копії заповіту від 26 квітня 1990 року зареєстрованого в реєстрі за № 13, [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] . Відповідно довідки №42 від 12.04.2024 виданої Горишківським старостинським округом Томашпільської селищної ради, [PERSON] проводила похорони своєї сестри [PERSON] . Після смерті [PERSON] . [PERSON] фактично прийняла спадщину вступивши у володіння належним померлій майном. Отже, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та спадщину фактично прийнала. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 08 листопада 2008 року, [PERSON] померла [INFO] . Спадщина відкрилась [INFO] в день смерті спадкодавця [PERSON] . В цей час діяв ЦК України (2003 року). Згідно цього, зазначений нормативно-правовий акт потрібно застосувати для вирішення цих спірних правовідносин. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1266 ЦК України, внуки , правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові , якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до ч.4. ст. 1268 ЦК України, малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Згідно копії заповіту від 14 жовтня 2004 року зареєстрованого в книзі для запису нотаріальних дій за № 69, [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла [PERSON] . Як видно з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 травня 2009 року [PERSON] , прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] в порядку спадкування за заповітом. Отже, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] та спадщину фактично прийнала. Згідно довідки Відділу №6 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, [PERSON] отримала сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0324199 на підставі розпорядження Томашпільської РДА № 127 від 19.06.1997 року. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах становить 2,42 га. Згідно довідки виданої Горишківським старостатом Томашпільської селищної ради № 17 від 30.01.2024 [PERSON] , яка померла [INFO] належало право на отримання державного акта взамін сертифіката ВН № 0324199 на земельну частку (пай) Відповідно до копії газети «Томашпільський вісник № 11 (11336) від 21.03.2024, наявне оголошення згідно якого втрачений сертифікат на право на земельну частку (пай), розміром 2,42 умовних кадастрових гектарів, серії ВН 0324199, виданий на підставі розпорядження Томашпільської РДА № 127 від 19.06.1997 року на ім`я [PERSON] , просять вважати недійсним. Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, зокрема відмови у видачі свідоцтва про спадщину. Як вбачається із відповіді приватного нотаріуса Тульчинського районного нотаріального округу Питель М.С. від 26.08.2024 № 111-02/16 на усне звернення [PERSON] повідомлено, що [PERSON] 26.04.1990 склала заповіт на користь своєї сестри, матері [PERSON] - [PERSON] . Спадкоємець за заповітом [PERSON] фактично прийняла спадщину відповідно до положень ст. 549 ЦК України в редакції 1963 року, але не оформила її через відсутність сертифіката на право на земельну частку (пай). [PERSON] склала заповіт на користь [PERSON] . Даний заповіт заявником реалізовано та оформлено спадщину на спадкове майно. Через відсутність сертифіката на право на земельну частку (пай) як правовстановлюючого документа, оригіналу заповіту нотаріальне оформлення спадщини не представляється можливим. Згідно абзацу 3 пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Відповідно до п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при розгляді цих справ, судом перевіряється наявність або відсутність спадкової справи стосовно спадкодавця у державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини. Як вбачається із відповіді Державного нотаріального архіву Вінницької області від 19.09.2024 року на запит суду від 05.09.2024 року, спадкові справи після померлої [PERSON] не виявлено. Відповідно до п. 5 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 «Про порядок паювання земель переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» передбачена видача сертифікатів на право на земельну частку. Згідно ст.1-2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) мають колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: - рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно п. 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Згідно п.2 Методики уточнення складу і вартості пайових фондів майна членів колективних сільськогосподарських підприємств, у тому числі реорганізованих, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2001 року № 177, майновий пай - частка майна члена підприємства у пайовому фонді, виражена у грошовій формі та у відсотках розміру пайового фонду. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» До пайового фонду майна членів підприємства включається вартість основних виробничих і оборотних фондів, створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папери, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств і організацій. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] померла, не подавши заяви про виділення земельної частки (паю) у натурі, а тому і не отримала державного акта на право власності на земельну ділянку. Отже, за наявності сертифіката на право на земельну частку, виданого на ім?я спадкодавця, спадкоємець успадковує право на цю земельну ділянку, що є передумовою для оформлення ним в подальшому права власності на цю земельну ділянку і отримання відповідних документів про право власності. Висновки суду за результатом розгляду справи. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до п. 24 ч.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясовування і дослідження інших обставин справи. Відповідно ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. За наведених обставин, враховуючи, що позивачем доведено суду та надано на підтвердження відповідних доказів відомості, що підтвердили, що [PERSON] є спадкоємцем та прийняла спадщину після смерті [PERSON] , яка є спадкоємцем та прийняла спадщину після смерті [PERSON] .. [PERSON] бажає належним чином оформити свої спадкові права; визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] . Відповідно до ч.5 ст.265 ЦПК України, у резолютивній частині рішення зазначається розподіл судових витрат. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем [PERSON] при подачі позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 1816,80 гривень, а тому враховуючи вимоги ч.1 ст. 142 ЦПК України, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 908,40 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved