Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Статус» звернулися до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Житомирського районного нотаріального округу Житомирської області Прогонний Євген Михайлович про визнання договору дарування недійсним. Просили суд: 1) Визнати Договір дарування від 23.07.2020 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений Приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу Житомирської області Прогонним Є.М., зареєстрований в Реєстрі за №672 недійсним. 2) Скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 53273645 від 23.07.2020 року, прийняте приватним нотаріусом Прогонним Євгеном Михайловичем, Житомирський районний нотаріальний округ, Житомирська обл. 3) Судові витрати покласти на Відповідачів. Свої позовну заяву обґрунтували тим, що [PERSON] з 23.06.2014 року є власником квартири [ADDRESS] та 12.05.2014 року уклала з позивачем договір про надання послуг з утримання будинків та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг. Свої зобов?язання, що випливають з вказаного договору виконувала недобросовісно, через що виникла заборгованість, яку позивач стягував з [PERSON] у судовому порядку. 23.07.2020 року [PERSON] подарувала вказану квартиру сестрі [PERSON] . Вказував, що постановою КАС від 31.05.2022 року з [PERSON] на користь позивача стягнуто заборгованість по комунальним послугам у розмірі 42 529,82 грн, яку позивач стягував у примусовому порядку державним виконавцем Солом?янського ВДВС ЦМУ МЮ (м. Київ) в межах ВП [NUMBER]. Вважає, що вжиті державним виконавцем заходи не дозволили виявити майно чи доходи [PERSON] , за рахунок якого могли б бути задоволені вимоги кредитора, а тому оспорюваний договір дарування є фраудаторним: на момент вчинення правочину була прострочена заборгованість за житлово-комунальні послуги, безоплатно відчужене єдине нерухоме майно [PERSON] .. Ухвалою Романівського районного суду Житомирської області від 19 травня 2023 року вирішено передати матеріали цивільної справи до Шевченківського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2023 року відкрито провадження у справі, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. 09 січня 2024 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого Відповідачі заперечували проти заявленого позову з тих підстав, що на момент вчинення оспорюваного правочину не були обізнані про існування судового спору та 23.07.2020 року [PERSON] вирішила подарувати квартиру сестрі, оскільки постійно проживала у Житомирській області та доглядала похилу матір, не мала матеріальної можливості відремонтувати квартиру. 17 січня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про приєднання доказів. 26 січня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача про приєднання доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 30 січня 2024 року витребувано у: 1) Приватного нотаріуса Романівського районного нотаріального округу Житомирської області Прогонного Є.М. належним чином засвідчену копію Договору дарування від 23.07.2020 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого Приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу Житомирської області Прогонним Є.М., зареєстрованого в Реєстрі за №672. 2) Романівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) інформацію та її документальне підтвердження про родинні стосунки між [PERSON] , [INFO] , місце народження: смт. Дзержинськ Житомирської області, місце проживання (перебування): [ADDRESS] , паспорт: [NUMBER] , виданий Рівненським МУ УМВС України в Рівненській області, 27.01.1998 року ідентифікаційний номер: [NUMBER] та [PERSON] , [INFO] місце народження - не відоме, місце проживання: [ADDRESS] , паспорт: [NUMBER] , виданий Дзержинський РВ УМВС України Житомирській області, 17.02.1999 року, ідентифікаційний номер: [NUMBER] . 31 січня 2024 року на адресу суду надійшло клопотання представника відповідачів про долучення доказів. 29 квітня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь від Романівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Житомирському районі Житомирської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року закрито підготовче провадження у справі, призначено до розгляду по суті. 20 травня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь від Приватного нотаріуса Романівського районного нотаріального округу Житомирської області Прогонного Є.М. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник відповідачів у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити, з тих підстав, що на момент вчинення оспорюваного правочину не були обізнані про існування судового спору та 23.07.2020 року [PERSON] вирішила подарувати квартиру сестрі, оскільки постійно проживала у Житомирській області та доглядала похилу матір, не мала матеріальної можливості відремонтувати квартиру. Зазначали, що [PERSON] мала дохід - пенсію, за рахунок якої добровільно погашала борг, розмір якого був невеликий, а тому станом на 03 січня 2024 року ВП N? [NUMBER] закінчено в зв?язку з повним і добровільним погашенням боргу. Третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус ЖРНО Житомирської області Прогонний Є.М. в судове засідання не прибув просив суд розглядати справу за його відсутності, при постановленні рішення покладався на розсуд суду. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Судом встановлено, що станом на 17.05.2019 року квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві. (а.с. 28) 23 липня 2020 року [PERSON] подарувала [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Романівського районного нотаріального округу Житомирської області за р.н. № 672 (а.с. 137-138) Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] . (a.с. 81). Отже, відповідачі є рідними сестрами, що визнається сторонами по справі. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року у справі № 761/36880/17 з [PERSON] на користь ТОВ «КП «Статус» стягнуто заборгованість за договором надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з 01.10.2014року по 31.08.2017 року в розмірі 77 560,53 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року у справі № 761/36880/17 заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.05.2018 року було скасоване. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 19.03.2021 року у справі № 761/36880/17 позов ТОВ «КП «Статус» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій було залишено без розгляду. Свої висновки суд мотивував посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 257 ЦПК. (а.с. 68-72) Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2021 року у справі № 760/15270/19 позов ТОВ «КП «Статус» до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з жовтня 2014 року по лютий 2019 року в розмірі 197 680,02 грн. було залишено без задоволення. Постановою КАС від 31.05.2022 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 28.05.2021 року у справі № 760/15270/19 було скасоване, стягнуто з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором надання послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій за період з жовтня 2014 року по лютий 2019 року в розмірі 42 529,82 грн., вирішено питання судових витрат. (a.с. 31-39) Ухвалою КАС від 02.11.2020 року у справі N? 760/15270/19 було відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника [PERSON] на ухвалу Солом?янського районного суду м. Києва від 23.01.2020 року про передачу справи на розгляд до іншого суду, свої висновки суд мотивував тим, що «26 жовтня 2020 року до Київського апеляційного суду надійшла заява представника [PERSON] - адвоката Чучковської А.В. про поновлення строку на апеляційне оскарження, в якій заявник посилається на те, що копію ухвали Солом?янського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року відповідач не отримувала, про її наявність стало відомо з офіційного сайту судової влади, після чого 25 серпня 2020 року вона ознайомилася з матеріалам справи.... Ухвала Солом?янського районного суду м. Києва від 23 січня 2020 року постановлена судом у відсутність учасників справи, згідно супровідного листа її копія 31 січня 2020 року була направлена на адресу відповідача (а.с. 48), представник [PERSON] - адвокат Чучковська А.В. ознайомилася з матеріалами справи, що підтверджується розпискою (а.с. 58), тому строк на апеляційне оскарження ухвали суду підлягає поновленню.» (a.c. 73) Відповідно до постанови державного виконавця Солом?янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 29.09.2022 року було відкрите виконавче провадження № [NUMBER] про стягнення з [PERSON] , [INFO] , адреса: [ADDRESS] , РНКПО: [NUMBER] грошових коштів в розмірі 42 529,23 грн. Заборгованості по комунальних послугах та 15 955,02 грн. судовий збір на підставі виконавчого листа № 76600/152770/19, виданого 14.07.2022 року. (а.с. 40) В межах даного ВП [PERSON] добровільно сплатила: 10.03.2023 року - 10 000,00 грн., 29.06.2023 року - 10 000,00 грн., 31.08.2023 року - 25 000,00 грн. та 29.12.2023 року - 4 800,00, а разом 49 800,00 грн. (а.с. 74-79) Відповідно до постанови державного виконавця Солом?янського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 03 січня 2024 року ВП N? [NUMBER] закінчене з підстав п. 9 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» в зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. (a.с. 80) Щодо позовних вимог, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЗУ «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент укладення Договору) укладення протягом строку, зазначеного в частині третій цієї статті, правочину щодо майна боржника, який призвів до неможливості задовольнити вимоги стягувача за рахунок такого майна, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства(пункт 6 статтіЗ ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Постанова ВП ВС від03 липня 2019 року у справі? 369/11268/16-ц (провадження.№ 14-260цс19) Відповідно до ст. 234 ЦК фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до п. 24 Постанови пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов?язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Саме такі правові висновки зроблені у постановах Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року (провадження № 6-1873цс16), від 23 серпня 2017 року у справі 306/2952/14-ц та від 09 вересня 2017 року у справі №359/1654/15-ц, де вказано про неправильність застосування судами попередніх інстанцій статей 203, 215, 234 ЦК України у спорах, що виникли із договорів дарування нерухомого майна, укладених сторонами, які є близькими родичами, без перевірки, чи передбачали ці сторони реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочинами; чи направлені дії сторін договорів на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, зокрема чи продовжував дарувальник фактично володіти та користуватися цим майном. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред?явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Постанова КЦС ВС від24.07.2019 по справі № 405/1820/17. Наведена судова практика свідчить, що основним критерієм, який дозволяє визначити той чи інший правочин саме як фраудаторний - це те, що такий правочин направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника, що порушує інтереси кредитора. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов?язковим для виконання сторонами. У спірних правовідносинах на момент вчинення оспорюваного правочину були відсутні будь-які обмеження на вчинення такого договору: ВП не було відкрите, заходи забезпечення позову чи виконавчого провадження не вживалися, сторони договору не перебували у реєстрі боржників тощо; про існування цивільного спору про стягнення заборгованості по комунальним платежам учасникам справи стало відомо вже після вчинення правочину, причому рішення суду, про існування заборгованості по комунальним платежам на момент вчинення оспорюваного правочину було скасоване, наявність цивільного спору само по собі не є достатньою причиною для обмеження особи у праві розпоряджатися своїм майно, якщо судом окремо не живаються відповідні процесуальні заходи забезпечення, боргове зобов?язання, яке виникло на підставі постанови КАС від 31.05.2022 року, припинено належним виконанням, наявність доходу [PERSON] та невелика сума боргу виключали можливість звернення стягнення на єдине нерухоме майно боржника. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено ч. 2 ст. 77 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Суд наголошує, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Верховний Суд звертається до власних висновків у Постанові від 02.10.2018 року у справі № 910/18036/17. Позивач не надав суду необхідних та достатніх доказів того, що відповідачі мали спільний умисел на вчинення фіктивного правочину, який не передбачав реальної зміни власника, що відчужувач [PERSON] продовжувала після вчинення оспорюваного правочину поводити себе як фактичний власник спірного майна, що за відсутності звернення на спірну квартиру вимоги кредитора не можуть бути задоволені в інший спосіб. Відповідно не підлягає задоволенню і похідна вимога позивача про скасування державної реєстрації права. Таким чином, виходячи з презумпції легітимності договору, засад змагальності цивільного судочинства сторона позивача не довела необхідними та достатніми доказами фіктивність оспорюваного правочину, його спрямованість на недопущення звернення стягнення на майно боржника та порушення інтересів кредитора-позивача по справі. Щодо судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захистити себе у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позовних вимог було відмовлено, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

Outcome: dismissed