Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду із\~позовом до\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~про виділення\~частки земельної\~ділянки із\~спільної сумісної\~власності,\~який мотивувавтим, що йому на праві приватної власності належить 31/50 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується рішенням Третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 23 червня 2006 р. яке зареєстровано КП ВООБТІ, реєстраційне посвідчення КП ВООБТІ від 14 липня 2006 року. [PERSON] та [PERSON] належать по 19/100 часток в праві приватної власності на житловий будинок з відповідною часткою прибудов господарських будівель та споруд, в рівних частках кожній. Зазначене майно вони придбали згідно Договору купівлі-продажу від 22 грудня 2017 р. Житловий будинок розташований на земельній ділянці, площею 0,0878 га., кадастровий номер 0510100000:03:045:0684, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка виділена позивачеві та відповідачкам рішенням 13 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 29.10.2021 р. № 622 на праві спільної сумісної власності. Земельна ділянка належить позивачеві та відповідачкам на праві спільної сумісної власності, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав № 285636997 від 19.11.2021 р. Угоди про спосіб виділення кожному із співвласників частки земельної ділянки в натурі між сторонами не досягнуто, тому між ними виник спір про виділення в натурі частки земельної ділянки із спільного сумісного володіння. Письмової домовленості між співвласниками [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~про визначення розміру часток у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку не існувало, не існує і відповідного договору між ними про визначення розміру часток, чи рішення суду про розподіл спільної сумісної власності між ними. Таким чином, позивач не може в позасудовому порядку оформити право власності на частину земельної ділянки, щоб мати можливість нею розпорядитись, оскільки не визначені частки співвласників земельної ділянки, що й стало підставою для звернення до суду із даним позовом. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.07.2024 року прийнято справу до розгляду за правилами загального позовного провадженні та призначено до підготовчого засідання. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2024 року підготовче засідання закрито та справу призначено до судового розгляду. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав клопотання в якому просив судове засідання проводити у його відсутності та у відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Щодо винесення заочного рішення не заперечив. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином, через судові повістки та оголошення на веб порталі Судової влади. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). \~ \~ \~ \~З урахуванням вимог статей 223, 280 ЦПК України суд провів заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позову. Судом установлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами глави 26 книги ІІІ ЦК\~України та Земельного кодексу\~України щодо права спільної власності на майно. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 31/50 частки житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Третейського суду при Вінницькій товарній універсальній біржі від 23 червня 2006 р., яке зареєстровано КП ВООБТІ, реєстраційне посвідчення КП ВООБТІ від 14 липня 2006 року. [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 22 грудня 2017 р. належить по 19/100 часток в праві власності на житловий будинок з відповідною часткою прибудов господарських будівель та споруд в рівних частках кожній, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок розташований в [ADDRESS] , на земельній ділянці площею 0,0878 га, кадастровий номер 0510100000:03:045:0684, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Згідно Додатку 2 Рішення 13 сесії 7 скликання Вінницької міської ради від 29.10.2021 р. № 622 [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), та передано земельну ділянку на території Вінницької міської територіальної громади у [ADDRESS] в межах існуючого будинковолодіння (розташовані об`єкти нерухомого майна), безоплатно у спільну сумісну власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0878 га, кадастровий номер 0510100000:03:045:0684, згідно з технічною документацією. Відповідно до ч. 1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України, - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 та 2 ст. 369 ЦК України, - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст.\~364 ЦК України відповідно до якої, - співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Порядок поділу права спільної сумісної власності і виділу з неї частки визначається за тими ж принципами, за якими відбувається поділ майна, що знаходиться в спільній частковій власності (ч. З ст. 367 ЦК). Згідно з ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до схеми розподілу земельної ділянки, кадастровий номер: 0510100000:03:045:0684, площею 0,087 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , виконаної сертифікованим інженером-землевпорядником ТОВ «ПОДІЛЛЯ ІНЖАГРОБУД» [PERSON] , запропоновано здійснити такий розподіл цієї земельної ділянки: земельна ділянка № [NUMBER] - гр. [PERSON] , площею 0,0429 га, на схемі не позначена кольором; земельна ділянка № [NUMBER] гр. [PERSON] (попередній співвласник) площею 0,0449 га, позначена на схемі жовтим кольором. Склав і підписав сертифікований інженер-землевпорядник ТОВ «ПОДІЛЛЯ ІНЖАГРОБУД» [PERSON] . Позивач, заявляючи вимогу про визначення частки у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку, посилається на виділення йому у приватну власність земельної ділянки 0,0429 га, що становить частку із складу земельної ділянки, площею 0,0878 га, кадастровий номер 0510100000:03:045:0684. При цьому судом не встановлено обставин, які вказували б протилежне. Відповідно до частин 4, 5 ст.\~89\~Земельного кодексу\~України передбачено, що співвласники земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або виділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачене законом або не встановлено судом. Відповідні роз`яснення містять й положення п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Відповідно до абз. 3 п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 16.04.2004 р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розглядіцивільних справ". - "якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої". Визначаючись щодо позовних вимог, суд враховує положення вказаних вище норм законодавства, а також те, що не визначення часток не дає можливості в повній мірі розпоряджатися своїм правом власності на вказане майно. За змістом ст.357\~ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Отже, враховуючи вище зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі. Щодо заявлених вимог в частині судових витрат, понесених позивачем, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат;3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом п. 1 ч. 2 ст. 137 та ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено. Натомість положеннями п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України регламентовано порядок компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги (витрати на проїзд, проживання, поштові послуги тощо), для розподілу яких необхідною умовою є надання відповідних доказів, які підтверджують здійснення таких витрат. Вищевказане узгоджується із позицією Верховного Суду, висловленою в постанові від 03.10.2019 по справі № 922/455/19. Водночас, за змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:\~1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);\~2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 5 і ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Загальне правило розподілу судових витрат визначене в ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Разом із тим, у частині 3 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії,

Outcome: approved