Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

У червні 2024 року ТОВ «ФК «Паріс» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому вказувало, що 29 листопада 2019 року АТ «РВС Банк» уклало з [PERSON] . Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №0045527. Відповідно до договору АТ «РВС Банк» зобов`язалося надати та надало [PERSON] споживчий кредит у розмірі 15 151,52 грн зі строком користування коштами протягом 12 місяців, а відповідачка зобов`язалася вчасно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 29 листопада 2020 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 18 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом, а також сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1 % від суми кредиту та щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 5 % від суми кредиту. 28 грудня 2021 року АТ «РВС Банк» уклало з ТОВ «ФК «Паріс» Договір про відступлення права вимоги №28/12/2021-1, за яким первісний кредитор відступив позивачу за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №0045527 від 29 листопада 2019 року. Позичальниця свої зобов`язання жодному з кредиторів належним чином не виконала, у зв`язку з чим станом на 03 червня 2024 року виникла заборгованість у загальному розмірі 21 486,50 грн, у тому числі: - заборгованість за кредитом - 10 339,05 грн; - заборгованість за процентами - 2 167,63 грн; - заборгованість за комісією за супроводження кредиту - 8 979,82 грн. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачки у повному обсязі. 23 вересня 2024 року відповідачка [PERSON] надала суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнала та просила відмовити у задоволенні позову, вказуючи на те, що позивач належним чином не посвідчив копії доданих до позову доказів, що підтверджують його вимоги (внаслідок чого такі докази не можуть бути прийняті судом до уваги) та не надав суду належних доказів на підтвердження невиконання нею умов кредитного договору та наявності заборгованості, стверджуючи, що надана на підтвердження цієї обставини виписка з особового рахунку позичальниці не відповідає вимогам закону, оскільки не містить встановлених законом реквізитів. Також вказувала на те, що кредитний договір містить нікчемну умову про встановлення щомісячної комісії за супроводження кредиту, водночас [PERSON] не була повідомлена належним чином про заміну кредитора. Крім цього, вказувала на сплив позовної давності за вимогами позивача та просила про застосування вказаного строку на підставі поданої нею заяви. 04 жовтня 2024 року представник позивача Дячок С.М. надав суду відповідь на відзив на позовну заяву, у якій не погодився з доводами відзиву, вказуючи на те, що матеріали справи містять усі необхідні належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, зокрема наявності та розміру заборгованості за кредитним договором, відповідачка зі свого боку не спростувала вказаних обставин, не надала відповідних розрахунків. Також не погодився з доводами відзиву про те, що кредитний договір містить нікчемну умову про встановлення комісії за супроводження кредиту, оскільки можливість її встановлення прямо передбачено законом та підтверджена судовою практикою. Крім цього, вважав безпідставними посилання на сплив позовної давності за вимогами у зв`язку із введенням на території України карантину з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) та законодавчим встановленням продовження вказаних строків на строк дії карантину. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак у матеріалах справи (позові) міститься заява про розгляд справи без його участі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнавала. Однак в подальшому з вимогами ТОВ «ФК «Паріс» погодилася частково - в частині наявності в неї зобов`язання щодо повернення заборгованості за тілом кредиту, проти решти вимог заперечувала. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника позивача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації та доказів для вирішення спору. Заслухавши пояснення відповідачки [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, суд встановив, що 29 листопада 2019 року АТ «РВС Банк» уклало з [PERSON] . Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб №0045527. Відповідно до договору АТ «РВС Банк» зобов`язалося надати [PERSON] споживчий кредит у розмірі 15 151,52 грн зі строком користування коштами протягом 12 місяців, а відповідачка зобов`язалася вчасно частинами (згідно узгодженого графіку) повертати кредит, повернувши його в повному обсязі не пізніше 29 листопада 2020 року, а також сплачувати проценти за користування ним у розмірі 18 % річних від суми залишку заборгованості за кредитом, а також сплатити комісію за надання кредиту у розмірі 1 % від суми кредиту та щомісячну комісію за супроводження кредиту у розмірі 5 % від суми кредиту. 28 грудня 2021 року АТ «РВС Банк» уклало з ТОВ «ФК «Паріс» Договір про відступлення права вимоги №28/12/2021-1, за яким первісний кредитор відступив позивачу за плату право грошової вимоги до [PERSON] за зобов`язаннями, що виникли з кредитного договору №0045527 від 29 листопада 2019 року. Вказані обставини знайшли своє повне підтвердження матеріалами справи (а.с. 47, 48, 49-51, 52-55, 56-62). Твердження відзиву про те, що позивач належним чином не посвідчив копії доданих до позову доказів на підтвердження своїх вимог суд відхиляє, оскільки позовна заява з додатками (доказами) подана позивачем через систему «Електронний суд» та посвідчена (разом з додатками) представником позивача за допомогою електронного ключа. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів Цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. При цьому, згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 207 ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). З матеріалів справи вбачається, що АТ «РВС» та [PERSON] уклали між собою кредитний договір, узгодили у ньому усі істотні умови, позичальниця підписала кредитний договір, погодившись з його умовами. Таким чином, [PERSON] набула статусу, прав та обов`язків позичальниці у кредитних правовідносинах за Кредитним договором від 29 листопада 2019 року №0045527. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Водночас, ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення договору) до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов`язку виконання зобов`язання, зокрема повинен повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Також, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 1077, ч. 1 ст. 1078, ч. 1 ст. 1082 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (ст. 514, ч. 1 ст. 1084 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що кредитодавець виконав взяті на себе зобов`язання шляхом перерахування кредиту у розмірі 15 000 грн на банківський рахунок позичальниці, а також перерахування комісії за надання кредиту у розмірі 151,52 грн, що не оспорювалося відповідачкою та підтверджується копіями Меморіальних ордерів від 29 листопада 2019 року №№35321 та 35322 (а.с. 63). Зі свого боку [PERSON] взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, що також частково підтвердила остання. Зокрема, згідно наданих позивачем виписки з рахунку позичальниці та розрахунку заборгованості, станом на 03 червня 2024 року заборгованість за кредитним договором становить 21 486,50 грн, у тому числі: - заборгованість за кредитом - 10 339,05 грн; - заборгованість за процентами - 2 167,63 грн; - заборгованість за комісією за обслуговування кредиту - 8 979,82 грн. Однак суд не в повній мірі погоджується з таким розрахунком у зв`язку з наступним. Зокрема, з розрахунку заборгованості вбачається, що нарахування позичальниці процентів за користування кредитом здійснено за період з 29 листопада 2019 року до 28 грудня 2021 року, тобто за період, що суперечить умовам кредитного договору, згідно якого встановлено 12-місячний строк кредитування, а також графіку платежів, згідно якого остаточним терміном виконання кредитних зобов`язань визначено 29 листопада 2020 року. Доказів узгодження сторонами продовження строку дії кредитного договору, зокрема, шляхом укладення додаткових договорів, матеріали справи не містять. Також не містить умов щодо автоматичного продовження строку кредитування за споживчим кредитом й Публічна пропозиція АТ «РВС Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджена Рішенням Правління АТ «РВС Банк» від 01 лютого 2019 року №01022019/1 (п. 7.4). В той же час, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Водночас, у постанові від 23 травня 2018 року у справі №910/1238/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що проценти за користування кредитом - проценти, які нараховуються в межах строку кредиту, визначені у договорі. Такі проценти розуміються, як проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами, розмір яких визначається договором або законом, які сплачує позичальник. Порядок їх виплати врегульований ч. 1 ст. 1048 ЦК України. В той же час, проценти за неправомірне користування чужими коштами - проценти, які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати якого врегульований ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тому, до нарахування підлягали договірні проценти за період з 29 листопада 2019 року до 29 листопада 2020 року, що згідно розрахунку заборгованості становить 2 119,94 грн та співпадає з розміром погашених позичальницею процентів (згідно розрахунку заборгованості - 2 119,94 грн). За встановленого, позивачем не доведено наявності заборгованості за договірними процентами. Що стосується нарахованої комісії за супроводження кредиту, то суд виходить з наступного. Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 11 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування»). Тобто, споживчим є будь-який кредит, наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення договору) передбачено можливість встановлення кредитодавцем у межах споживчого кредитування додаткових витрат за супутні та додаткові послуги. Водночас, згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення договору) після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування»). З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Схожі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21, від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 та інших. Наведені висновки в подальшому також підтримані й у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21, згідно якої якщо в кредитному договорі банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування), то положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Вказані висновки не суперечать іншим постановам Верховного Суду, зокрема постанові, на яку посилається представник позивача у відповіді на відзив. Суд встановив, що кредитний договір не містить конкретного переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з супроводженням кредиту, що надаються відповідачці, та за які банком встановлена щомісячна комісія. Також позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. Не містить такого переліку щодо споживчого кредиту й Публічна пропозиція АТ «РВС Банк» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, затверджена Рішенням Правління АТ «РВС Банк» від 01 лютого 2019 року №01022019/1 (п. 7.5). Тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальниці сплачувати плату за супроводження кредиту (комісію) є нікчемними. Таким чином, нарахування комісії за супроводження кредиту є безпідставним, а тому вказана комісія не підлягає стягненню, а зараховані на виконання позичальницею умов кредитного договору на оплату комісії кошти у розмірі 5 414,20 грн підлягають до зарахування на оплату заборгованості за тілом кредиту. Тому, заборгованість за кредитним договором складається лише із заборгованості за кредитом (тілом кредиту) у розмірі 4 924,85 грн (10 339,05 грн (нарахована позивачем заборгованість за кредитом) - 4 812,47 грн (внесені позичальницею кошти, безпідставно зараховані на оплату комісії за обслуговування кредиту)). Що стосується вимог позивача про застосування наслідків прострочення позичальницею виконання грошового зобов`язання, то в цій частині суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, до стягнення підлягають: - 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 23,48 грн (4 924,85 грн (розмір боргу за кредитним договором) х 3 % річних/100 / 365 (днів у році) х 58 (днів прострочення)); - інфляційні втрати за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 28 грудня 2021 року до 23 лютого 2022 року у розмірі 143,85 грн (4 934,85 грн (розмір боргу за кредитним договором) х 102,921 % річних (сукупний індекс інфляції)/100 - 4 934,85 грн (розмір боргу)). Що стосується тверджень відзиву про пропущення позивачем позовної давності, то суд виходить з наступного. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було введено карантин, який діяв до його скасування, тобто до 30 червня 2023 року. Разом з тим, згідно Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, який діє і на час розгляду справи. Разом з тим, згідно п.п. 12, 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України: -під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину; -у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Таким чином, позивачем не пропущено позовну давність, а тому твердження про протилежне є хибними. З урахуванням наведеного, встановлена судом заборгованість за кредитом, а також 3 % річних та інфляційні втрати за порушення позичальницею грошового зобов`язання підлягають стягненню з [PERSON] на користь ТОВ «ФК «Паріс». Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача (згідно розміру задоволених вимог) також підлягають стягненню понесені останнім судові витрати, а саме 555,21 грн судового збору.

Outcome: partial