Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-09 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON] , [INFO] та стягнути з відповідача на користь позивача сплату судового збору в сумі 1211,20 грн. Свій позов позивач мотивує тим, що 22 вересня 2012 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] [INFO] . 23 березня 2015 року між позивачем та відповідачем був розірваний шлюб, що підтверджується рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області, яке набрало законної сили 20 квітня 2015 року. З моменту розлучення і по цей час батько - [PERSON] практично не бачив свою дочку - [PERSON] . Аліменти відповідач не платив і не платить, ніякої іншої матеріальної допомоги на утримання дитини відповідач не надавав і не надає по цей час, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, так як це встановлено ч.1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства». Дочка не отримує від батька жодного подарунку на день народження, жодної іграшки. Відповідач про справі ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, навіть не цікавився її життям, не відвідував і не відвідує її вдома, не приймає участі у шкільному житті дочки, успішністю дитини не цікавився, з вчителями не спілкувався, батьківські збори не відвідував в ліцеї ТОВ « СОФІЇВСЬКО-БОРЩАГІВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ «СОФІЯ», що підтверджується відповідною довідкою № 01-20/88 від 20.05.2024р. Позивачка звернулася в Звенигородську районну державну адміністрацію для отримання висновку, щодо доцільності позбавлення батьківських прав. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Звенигородської районної державної адміністрації, вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] (висновок № 2794/01-32 від 31.05.2024р.). Сам відповідач, 28 червня 2023 року надав нотаріально завірену заяву на згоду на усиновлення його малолітньої дочки [PERSON] , чоловіком його колишньої дружини [PERSON] , із зміною малолітній дочці прізвища та по батькові ( копія заяви від 28.06.2023р. додається). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 18.07.2024 року було відкрито провадження у справі, вирішено цивільну справу розглядати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 10.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідачу [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання було надіслано судові повістки, ухвалу про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та додатками до неї. Відповідач до суду не з`являвся. Відповідач був повідомлений про розгляд справи шляхом оголошення на веб-сайті Звенигородського районного суду, що відповідно до вимог ч. 11 ст. 128 ЦПК України - з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, однак, відзив до суду на позов не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 08.10.2024 року від представника позивача адвоката Трохименко Н.О. надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги просить задовольнити повністю та не заперечує проти заочного розгляду справи. 09.10.2024 року від представника третьої особи - органу опіки і піклування Звенигородської районної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити. В силу ч.3 ст. 211 ЦПК України, суд вважає за можливе розгляд справи провести за відсутності осіб, які беруть участь у справі на підставі письмових документів. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Фактичні обставини, встановлені судом Суд, вивчивши матеріали справи та подані сторонами докази, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 22 вересня 2012 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] (надалі-позивачка) та [PERSON] (надалі - відповідач) по справі (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] ), про що було зроблено запис в Звенигородському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Звенигородського районного управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №118, який 23 березня 2015 року був розірваний рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області, яке набрало законної сили 20 квітня 2015 року (справа №694/84/15). Від шлюбу сторони мають спільну доньку [PERSON] [INFO] . Позивач уклала шлюб з [PERSON] 03.03.2023 року та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 03.03.2023 року. Відповідно довідки ТОВ «СОФІЇВСЬКО-БОРЩАГІВСЬКИЙ ЛІЦЕЙ «СОФІЯ», № 01-20/88 від 20.05.2024р вбачається, що [PERSON] є ученицею 4-Б класу. Ії батько [PERSON] участі у шкільному житті дитини не приймав, успішністю дитини не цікавився, з вчителем не спілкувався, батьківські збори не відвідував. Дитину до школи приводить і забирає мати, на виклики до закладу освіти приходить мати та здійснює оплату освітніх послуг. Відповідно до висновку органу опіки і піклування Звенигородської районної державної адміністрації, комісія вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] (висновок № 2794/01-32 від 31.05.2024р.). З копії заяви від 28.06.2023 року вбачається, що відповідач, 28 червня 2023 року надав нотаріально завірену заяву на згоду на усиновлення його малолітньої дочки [PERSON] , чоловіком його колишньої дружини [PERSON] , із зміною малолітній дочці прізвища та по батькові. Мотиви, з яких виходить суд, застосування норм права, оцінка аргументів сторін Згідно з ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 2, 3 ст. 150 та ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має право на піклування батьків, а батьки мають право та зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, створювати належні умови для розвитку її здібностей та несуть відповідальність за невиконання батьківських обов`язків. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України правовою підставою позбавлення батьківських прав матері, батька є ухилення їх від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Статтею 165 СК України передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п.п.15, 16 роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до частин першої та другої статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. В рішенні по справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04), Європейський суд з прав людини висловлює таку правову позицію, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (N 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, N 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (див. рішення у справі Johansen v. Norway від 7 серпня 1996 року, п. 78). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Савіни проти України» від 18.12.2008 (заява №39948/06) право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (див., зокрема, рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, п. 86, серія A, N 307-B). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Визначаючи, чи було конкретне втручання "необхідним у демократичному суспільстві", суд повинен оцінити - у контексті всієї справи загалом - чи були мотиви, наведені на виправдання втручання, доречними і достатніми для цілей пункту 2 статті 8 Конвенції і чи був відповідний процес прийняття рішень справедливим і здатним забезпечити належний захист інтересів, як цього вимагає стаття 8 (див., наприклад, справи "Кутцнер проти Німеччини", N 46544/99, п. 65, ЄСПЛ 2002-I, та "Зоммерфельд проти Німеччини", [GC], N 31871/96, п. 66, ЄС/7/72003-VIII). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу "Ньяоре проти Франції", N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (див., наприклад, справу "Скоццарі та Дж`юнта проти Італії" [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (див., mutatis mutandis, справу "Хазе проти Німеччини", N 11057/02, п. 99, ЄСПЛ 2004-III (витяги)). Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я (див. справи "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", N 23848/04, п. 72, від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", N 23499/06, N 57, від 21 червня 2007 року). З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків (див., наприклад, справу "К. А. проти Фінляндії", N 27751 /95, п. 92, ЄСПЛ 2003-I). Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (див., наприклад, справу "Мозер проти Австрії", N 12643/02, п. 68, від 21 вересня 2006 року; згадані вище рішення у справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки", пп. 73 - 76, та у справі Гавелка та інші, п. 61). Крім того, оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки), і чи мали заінтересовані сторони, зокрема батьки, достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання (див., mutatis mutandis, ухвали у справах: "Шульц проти Польщі", N 50510/99, від 8 січня 2002 року; "Реммо і Узункая проти Німеччини", N 5496/04, від 20 березня 2007 року; та "Полашек проти Чеської Республіки", N 31885/05, від 8 січня 2007 року). Суд також повинен врахувати, чи самим дітям було надано можливість висловити свою думку, коли цього вимагали обставини (див., наприклад, згадані вище рішення у справах Гавелка та інші, п. 62, і Хазе, п. 97). Згідно з наданими доказами суд приходить до висновку, що відповідач дійсно ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, а тому суд вважає, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками і не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкується з нею в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не піклується про стан здоров`я, хоча повинен це робити, тобто по своїй вині ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, з метою захисту прав і інтересів дитини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав буде вчинене в інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] . Розподіл судових витрат між сторонами. Згідно зі ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, в позовній заяві міститься клопотання позивача про стягнення судових витрат з відповідача. Задовольняючи позовні вимоги, суд у відповідності до ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати на сплату судового збору за подання позовної заяви в розмірі 1211, 20 грн.

Outcome: approved