Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно їхньої малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у сторін, які перебували в незареєстрованому шлюбі, народилась спільна дитина [PERSON] . Відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, що, на думку позивача, встановлюється тими обставинами, що спільна дитина проживає з матір`ю, [PERSON] . повність морально та матеріально забезпечує доньку, самостійно піклується про її розвиток та стан здоров`я, створює найкращі умови життя та здоров`я дитини з урахуванням її віку, побажань та здібностей, забезпечує доньку всім необхідним. Поряд із вказаним, батько дитини не бере участі в житті дитини, нехтує батьківськими обов`язками та жодним чином не бере участь у вихованні доньки, не зацікавлений у моральній та матеріальній підтримці дитини. Враховуючи всі обставини, позивачка просить суд позбавити відповідача батьківських прав. Ухвалою судді від 10.05.2024 року за вказаною позовною заявою відкрито провадження та вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Відповідач про призначені у справі підготовчі засідання викликався електронними повідомленнями за номером мобільного телефону вказаного у позовній заяві, які було доставлені у Viber. При цьому з долученої до справи копії нотаріальної заяви, посвідченої ПН КМНО Заїзжай К.М. , за реєстровим № 862, вбачається, що відповідач обізнаний про наміри [PERSON] щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав та немає щодо цього заперечень. Крім того, просить проводити розгляд справи щодо позбавлення його батьківських прав за його відсутності. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Ухвалою судді від 16.10.2024 року закрито підготовче провадження, а справу призначено до судового розгляду. 16.10.2024 р. від позивача надійшла заява про проведення слухання справи за її відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить суд його задовольнити. Отже зважаючи на те, що судом вжито всіх можливих та розумних заходів щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, та неподання у встановлений судом строк письмового відзиву на позов, справа вирішується за наявними матеріалами. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, судом встановлено, [PERSON] , народилась [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), актовий запис № 144 від 11.01.2019 року. Висновок Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації від 03.09.2024 № 100-11553 підтверджує, що умови проживання дитини з матір`ю відповідають санітарно-гігієнічним нормам, дитина забезпечена необхідними речами та харчуванням. У висновку також зазначено, що батько не підтримує регулярний зв`язок з дитиною, не бере участі у її вихованні та розвитку, не надає фінансової допомоги, а також не виконує обов`язків, передбачених ст. 150 Сімейного кодексу України. На підставі цих фактів, Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація - орган опіки та піклування вважає доцільним позбавити відповідача батьківських прав. Також, суд враховує нотаріально посвідчену заяву [PERSON] , яка демонструє відсутність бажання батька виконувати батьківськи обов`язки щодо його дитини, [PERSON] , [INFO] , що вочевидь суперечить інтересам дитини. Відповідно до положень ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави для позбавлення батьківських прав передбачені ст. 164 СК України. Так, ч. 1 даної норми передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголікам або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Аналіз змісту ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як у сукупності, та й кожен окремо, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Вказаний захід впливу підлягає застосуванню лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Хант проти України» вказав, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Надаючи оцінку висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, суд не знаходить підстав для того, щоб не погодитись з таким висновком, оскільки вважає його таким, що не суперечить інтересам дитини. Закон не містить умов та не розрізняє поняття свідомого або не свідомого нехтування батьківськими обов`язками, оскільки вирішення питання про позбавлення батьківських прав здійснюється не як формальна процедура, що має суто юридичні наслідки, а як така, що здійснюється в найкращих інтересах дитини для забезпечення умов для гармонічного її розвитку. Крім того, змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, оскільки відсутнє його волевиявлення та бажання на участь у житті доньки, а тому наявні підстави для вжиття судом крайнього заходу впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків - позбавлення батьківських прав. Окрім того, згідно приписів ч. 2 ст. 166 СК України, особа, яка позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку по утриманню дитини. Відповідно ч. 3 ст. 166 СК України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до положення ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Беручи до уваги вищевикладене, суд за наявності для того законних підстав приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів в розмірі 1/4 всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 191 СК України. Отже, зважаючи на вищевикладене та враховуючи те, що зазначений позов було пред`явлено до суду 29.04.2024 року, суд вважає, що саме з цієї дати і до досягнення дитиною повноліття, з відповідача підлягають стягненню аліменти на утримання дитини на користь позивача, позаяк відповідно до положень ст. 181 СК України аліменти стягуються на користь батьків, тобто батька або матері, або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивач судовий збір у розмірі 1211 грн. 20 коп. за позовну вимогу про позбавлення батьківських прав та в дохід держави 1211 грн. 20 коп. у зв`язку із прийняттям рішення про стягнення аліментів, прийнятого на підставі ч. 3 ст. 166 СК України. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: approved