Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом та свої вимоги мотивує тим, що з вересня 2019 року почав проживати разом з відповідачкою без реєстрації шлюбу в будинку, що розташований по [ADDRESS] . Оскільки сторони проживали разом, за бажанням відповідачки в листопаді 2019 року вона змінила прізвище на [PERSON] . Приблизно за місяць до народження дитини між сторонами виникла сварка, внаслідок чого відповідачка зібрала речі і переїхала жити до своїх батьків. [INFO] народився син [PERSON] . З середини 2022 року вони знову почали проживати разом як одна сім`я. Оскільки батько дитини був записаний зі слів відповідачки, тому своє батьківство позивач встановлював у судовому порядку, що підтверджується рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 квітня 2024 року у справі №587/25/24. Приблизно з кінця 2023 року відповідачка неодноразово стала говорити позивачу про те, щоб він забирав свого сина [PERSON] і займався його вихованням самостійно через те, що дитину хотів більше він, а вона бажає влаштувати своє життя, тому дитина їй в цьому заважає. З травня 2024 року вона зібралася та пішла до свого знайомого, повернулася лише через три дня. За весь цей час вихованням дитини позивач займався самостійно. [INFO] увечері [PERSON] вчинила сварку, а наступного дня сказала, що хоче відпочити і пішла. Протягом п`яти днів відповідачка була відсутня, на телефонні дзвінки відповідала, що зайнята у своїх справах, і повернулась через шість днів. Увесь цей час позивач займався вихованням дитини самостійно. 30 травня 2024 року відповідачка зібрала речі та пішла. На час подання позовної заяви до суду вона не повернулась, в телефонних розмовах повідомляла, що повертатися не збирається. Про вказані обставини позивач двічі повідомляв до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради та до Сумського РУП ГУНП в Сумській області, внаслідок чого з відповідачкою проведено профілактичні бесіди та роз`яснено відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, а також складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 184 КУпАП. За вказане правопорушення Зарічним районним судом м. Суми від 01 липня 2024 року на відповідачку накладено адміністративне стягнення у вигляді попередження. Таким чином, [PERSON] протягом останніх декількох місяців перестала піклуватися про фізичний та духовний розвиток свого сина, не готувала його до самостійного життя, не забезпечувала необхідним харчуванням, ліками, що негативно вплинуло на його фізичний розвиток, як складову виховання: не спілкувалась з ним, не виявляла інтересу до його внутрішнього світу, тобто систематично не виконувала батьківські обов`язки. Тому просив суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , стосовно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позовну заяву задовольнити, оскільки відповідачка повністю самоусунулася від виховання сина [PERSON] . Відповідачка в судове засідання не з`явилася, направила до суду заяву про розгляд справи без її участі, проти позбавлення її батьківських прав не заперечувала. В попередньому судовому засіданні зазначила, що життя з позивачем не склалося, постійно виникали сварки, тому і пішла з дому, не заперечувала, щоб позивач займався вихованням дитини, бо саме він хотів дитину, а вона буде влаштовувати своє життя. Від представника третьої особи - заступника Управління «Служба у справах дітей» надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, не порушуючи прав та інтересів дитини. Висновок, наданий Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради, щодо можливості позбавлення батьківських прав підтримала в повному обсязі. Представник Управління «Служба у справах дітей», яка була присутня в попередньому судовому засіданні, також зазначила, що при надані висновку про можливість позбавлення батьківських прав матері дитини, засвідчено лише те, що можна було побачити при обстеженні умов проживання, і те, що почуто зі слів батька дитини, а оцінити на скільки ситуація відображає дійсність, у працівників служби не було можливості, оскільки з матір`ю дитини вони спілкувались лише в телефонному режимі. В судовому засіданні ще раз наголосила сторонам на належному виконанні обома батьками батьківських обов`язків стосовно малолітньої дитини, а також вказала на необхідності не надавати переваги власним інтересам над інтересами дитини, зокрема, не використовувати вказані обставини як підставу для звільнення від мобілізації. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що є знайомим позивача. У зв`язку з військовим станом змушений був переїхати з с. Юнаківка Сумського району Сумської області на проживання до м. Суми. Знайомий з [PERSON] близько шести років. Упродовж цього часу позивач проживав з відповідачкою. З позивачем часто спілкується, буває в нього вдома за адресою [ADDRESS] , іноді ночує, оскільки навчається в автошколі. Разом з ним в квартирі проживають ще двоє дітей, відповідачки за місцем проживання позивача не бачив, її речей також в квартирі не має. З відповідачкою з приводу її відношення до дитини не спілкувався, однак чув, що вона дитини не хотіла. Свідок [PERSON] пояснила, що з 1988 року проживає в Україні, є пенсіонеркою, зареєстрована в с. Юнаківка, але з 16 серпня 2024 року є внутрішньо-переміщеною особою та проживає в м. Суми. З позивачем та відповідачкою знайома. Коли сторони жили в с. Юнаківка, у них був власний магазин, де вона купувала товар, вже тоді відповідачка говорила, що це дитина позивача, щоб він його і виховував. Разом сторони жили близько п`яти років, із с. Юнаківка до Сум вони переїхали майже рік тому. Перебуваючи в Сумах, вона декілька разів ночувала у позивача і бачила, що відповідачка там не проживає і її речей там також немає. Разом із позивачем в квартирі проживає дочка відповідачки [PERSON] , 17 років та менший спільний син [PERSON] , якому майже 5 років. Вихованням [PERSON] займається батько і [PERSON] . Вислухавши пояснення сторін, представника позивача, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що [INFO] народився син сторін - [PERSON] . Батько дитини був зазначений зі слів матері. За ініціативою позивача факт його батьківства підтверджено рішенням Сумського районного суду Сумської області від 19 квітня 2024 року у справі №587/25/24 (а.с.10-11). У повторному свідоцтві про народження [PERSON] серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Суми Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 22 червня 2024 року батьками дитини зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). Відповідно до довідки Юнаківської сільської ради Сумського району Сумської області №931/02-30 від 25 липня 2024 року відповідачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 10 листопада 2003 року (а.с.26). В судовому засіданні відповідачка зазначила, що за вказаною адресою не проживає, на цей час перебуває в м. Суми, але постійного місця проживання не має. З Акту обстеження умов проживання від 20 серпня 2024 року за адресою: [ADDRESS] вбачається, що дитина [PERSON] проживає з батьком в квартирі, яка належить матері позивача [PERSON] , куди вони переїхали під час повномасштабного вторгнення. Житло розміщене на 2 поверсі 9 поверхневого будинку, складається з 2 кімнат. У квартирі чисті, прибрано. Дитина проживає в кімнаті з батьком, є окреме місце для сну, відпочинку, ігор. У дитини є всі необхідні речі, одяг, взуття. Батько доглядає за сином, в квартирі є необхідна техніка, меблі. [PERSON] з батьком переїхав з с. Юнаківка, на цей час дитина перебуває вдома з батьком, вирішується питання обрання дитячого садка (дитина має певні освітні потреби). Разом з батьком і сином проживає доросла донька матері [PERSON] . Дівчинка допомагає по господарству, доглядає [PERSON] , коли батька немає вдома. У батька з сином дружні відносини, багато часу проводять разом. Мати до сина не приходить, не телефонує, не цікавиться його потребами. [PERSON] проживає з батьком з кінця травня. Мати не проживає з ними, на цей час влаштовує особисте життя, не бажає забирати сина, не планує займатися його вихованням, не надає матеріальної допомоги (зв.б.а.с.39, а.с.40). У зв`язку з тим, що між сторонами часто виникали сварки, та після того, як відповідачка залишила місце проживання та малолітню дитину, позивач 08 травня 2024 року та 17 червня 2024 року звернувся із заявами до Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про надання допомоги щодо зміни поведінки [PERSON] по відношенню до дитини та її виховання (а.с.13). 18 червня 2024 року Управління «Служба у справах дітей» повідомило позивача, що в межах наданих повноважень не може вплинути на відповідачку і змусити її змінити відношення до виховання сина, в разі, якщо вона не змінить своє ставлення до дитини, вирішення вказаної ситуації можливе в судовому порядку, в телефонній розмові матір попереджено про види відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків. (а.с.15). Крім цього, [PERSON] звертався із заявами до Сумського районного управління поліції ГУНП в Сумській області з питань неналежного виховання [PERSON] свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За наслідками розгляду звернень з відповідачкою проведено профілактичну бесіду, в ході якої їй роз`яснено вимоги ст. 150 СК України та додатково роз`яснено відповідальність згідно з чинним законодавством. (а.с.16-19). Постановою Зарічного районного суду м. Суми від 01 липня 2024 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП України, та накладено на неї адміністративне стягнення у вигляді попередження. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, на підставі якої заявлено позов, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків повинно бути навмисним, тобто особа має повністю розуміти наслідки своєї винної поведінки. Позбавлення батьківських прав (тобто позбавлення прав на виховання, захист інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України), і допускається лише у разі, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, за наявності вини в діях батьків. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно з ч. ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Відповідно до Постанови пленуму Верховного суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» з наступними змінами, позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно з ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 «Савіни проти України» в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа «Ньяоре проти Франції» (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії» (Scozzari&Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). З огляду на вказану правову позицію та принципи, проголошені Європейським судом з прав людини, можна зробити висновок, що для розлучення дитини з батьками суду потрібно встановити: 1) винну поведінку батьків, 2) справжню небезпечність умов для дитини, 3) доказову базу вказаних обставин, 4) наявність вжиття тимчасових проміжних заходів до батьків тощо. Щодо визнання відповідачкою позову про позбавлення її батьківських прав, суд вважає за необхідне зазначити таке. Визнання матір`ю позову про позбавлення її батьківських прав не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини, та в цьому випадку порушує права та інтереси малолітньої дитини. Вказаний висновок суду узгоджується з висновком, зробленим Верховним Судом у постанові від 22 листопада 2023 року у справі № 214/5134/22. До аналогічного висновку прийшов Верховний Суд у своїй постанові від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22, згідно з якою заява відповідача, в якій вона відмовлялася від батьківських прав на дитину та визнала позов про позбавлення її батьківських прав, не може слугувати підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства й не відповідає інтересам дитини. Саме лише подання заяви про визнання позову у справі про позбавлення батьківських прав не може бути підставою для звільнення позивача від обов`язку надання інших доказів на підтвердження наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 164 СК України для позбавлення батьківських прав. Тобто, в діях відповідачки [PERSON] фактично вбачається відмова від дитини, що прямо заборонено ч.3 ст.155 СК України та суперечить моральним засадам суспільства, крім того це порушує права дитини, визначені у главі 13 СК України та Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, що ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року. Відтак, заява відповідачки про визнання позову не є безумовною підставою для задоволення позовних вимог, та досліджується судом в сукупності з іншими доказами, які містяться в матеріалах справи. В розумінні положень ст.206 ЦПК України суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову, якщо це суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Більше того, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідачки на положення частин 2, 3 СК України, згідно з якими батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а також зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Слід зауважити, що відповідачка була присутня майже в усіх судових засіданнях, є особою працездатного віку, обставин, які б заважали їй здійснювати виховання малолітнього дитини, судом не встановлено. З приводу свого відношення до дитини, то відповідачка не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав, але чітких причин негативного ставлення до дитини не зазначила. В матеріалах справи також відсутні негативні характеристики з місця проживання чи перебування [PERSON] , довідки про те, що мати перебуває у лікаря нарколога чи психіатра, має алкогольну залежність, тобто відсутні докази, які вказували б на те, що відповідачка є особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо. Указом Президента України від 12 серпня 2024 року №469/2024 продовжено строк дії воєнного стану в Україні, який введено 24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації, з 12 серпня 2024 року по 09 листопада 2024 року. Позивач [PERSON] є громадянином України чоловічої статі віком 50 років, отже може бути військовозобов`язаним та призваним на військову службу під час мобілізації та в своїх поясненнях, наданих в судовому засіданні, не заперечував, що позбавлення батьківських прав [PERSON] може в подальшому слугувати йому відстрочкою від мобілізації, що ставить під сумніви мету позбавлення батьківських прав у зв`язку з невиконанням відповідачкою своїх батьківських обов`язків. Також слід зазначити, що за обставинами справи відповідачка припинила своє спілкування з сином з травня 2024 року, до суду з позовом позивач звернувся вкінці липня, тобто вже майже через три місяці після того, як вона вперше залишила дитину, що на думку суду, не є значним проміжком часу для застосування такого виключного заходу впливу як позбавлення батьківських прав. Жоден зі свідків та і сам позивач не підтвердив того, що до травня 2024 року відповідачка, окрім сварок та нарікань, залишала дитину, неналежно виконувала свої обов`язки як матір дитини, не доглядала за сином, не вела домашнє господарство, не цікавилась здоров`ям та розвитком дитини, тощо. Окрім того, суду не надано належних та допустимих доказів необхідності позбавлення відповідачки батьківських прав стосовно дитини, її винної поведінки щодо участі у вихованні дитини, свідомого ухилення від виконання батьківських обов`язків та того, що поведінку відповідачки в кращу сторону змінити неможливо. Надані в обґрунтування позовних вимог докази, а саме: звернення до правоохоронних органів та служби у справах дітей, проведені ними профілактичні бесіди з відповідачкою, накладення адміністративного стягнення у виді попередження, не є тими переконливими доказами, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками, а також доведення того, що застосуванню підлягає саме крайній захід впливу, а не більш м`який (визначення місця проживання дитини з батьком, відібрання дитини без позбавлення батьківських прав тощо). Судом також враховано, що на час звернення до суду з позовом про позбавлення відповідачки батьківських прав, дитині виповнилося лише 4 роки. В силу свого малолітнього віку дитина потребує тісного природного взаємозв`язку з матір`ю, її любові, турботи, підтримки, піклування. Розірвання сімейних зв`язків матері з дитиною такого віку означатиме позбавлення дитини її коріння, що є неприпустимим, і може бути виправдано лише за виняткових обставин. Винятковість вказаних обставин належними і допустимими доказами суду не доведено. Окрім того, суд критично оцінює надані в судовому засіданні показання свідків, які негативної характеристики відповідачці не надали, будь-яких конкретних обставин чи подій, які б свідчили про свідоме злісне ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, не зазначили. Також суд звертає увагу на те, що свідки [PERSON] та [PERSON] перебувають в дружніх відносинах з позивачем та можуть бути зацікавлені в результатах розгляду справи. Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, на який посилається позивач, суд виходить з такого. У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З висновку Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради №1287/27.1-26 від 21 серпня 2024 року вбачається доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] щодо її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Суд приходить до висновку щодо неприйняття до уваги вказаного висновку органу опіки та піклування, оскільки такий висновок має рекомендаційний характер, є недостатньо обґрунтованим, не містить відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачкою своїми обов`язками. Тобто, такий висновок не містить однозначних обставин, які б вказували на наявність підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав. Таким чином, суд вважає, що вказаний висновок не підтверджує винної поведінки [PERSON] , свідомого нехтування нею своїми обов`язками, та носить формальний характер, є таким, що не відповідає інтересам дитини, а тому не береться судом до уваги. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з положеннями ст. ст. 12, 81, 82 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не надано, а судом не отримано жодних переконливих доказів про наявність обставин, які б свідчили про свідоме ухилення та злісне невиконання відповідачкою [PERSON] своїх батьківських обов`язків відносно свого малолітнього сина [PERSON] та які б вказували на необхідність застосування саме крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Інші доводи учасників справи не спростовують висновків суду. Крім того, з урахуванням конкретних обставин справи, особи відповідачки, слід попередити [PERSON] про необхідність зміни свого ставлення до обов`язку по вихованню малолітньої дитини та покласти на Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради контроль за виконанням відповідачкою своїх батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що буде відповідати положенню, закріпленому в п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 зі змінами та доповненнями, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 грудня 2008 року №20. Крім цього, на підставі ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позивачу в задоволенні його позовних вимог відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що сплачені ним при зверненні до суду судові витрати у виді суми судового збору в розмірі 1211, 20 грн відшкодуванню на його користь з боку відповідачки не підлягають.

Outcome: dismissed