Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої вчиненням кримінального правопорушення. Посилався на те, що 30.04.2024 року вироком Подільського районного суду м.Києва [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та притягнуто до кримінальної відповідальності. Вироком суду встановлено, що 06.04.2023 року приблизно о 10 годині 20 хвилин, [PERSON] вирішив інвестувати кошти у ТОВ «Мама, ну купи» та у месенджері «Телеграм» зв`язався з [PERSON] , який представився представником ТОВ «Мама, ну купи». Так, 28.04.2023 року, сторони у месенджері «Телеграм» домовились про зустріч для підписання договору про об`єднання спільних дій, щодо спільного фінансування та залучення коштів учасників з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів компанії «Мама, ну купи». У подальшому, 28.04.2023 року приблизно о 12 год. 00 хв. у Подільському районі міста Києва [PERSON] передав кошти у сумі 1000 доларів США та 1000 Євро через представників відповідачу для укладення двох договорів про об`єднання спільних дій щодо спільного фінансування та залучення коштів учасника з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів «МАМА, НУ КУПИ». Крім того, він додатково перерахував на зазначені відповідачем реквізити 56000 гривень трьома платіжними документами: 20000 гривень від 16.05.2023 року; 17500 гривень від 16.05.2023 року та 18500 гривень від 30.05.2023 року. Дані платежі було направлено [PERSON] згідно досягнутої домовленості для викупу криптовалюти, оскільки останній запевняв, що розуміється на цьому. Отже, загальна сума перерахованих коштів становить 132914 гривень. Також, позивач вказував на те, що відповідач не мав жодного права від імені ТОВ «МАМА, НУ КУПИ» укладати договори, так як давно не працював у Товаристві. Згодом виявилось, що [PERSON] навіть не думав розпочинати за даними договорами роботу, оскільки насправді їх не укладав та розпорядився грошовими коштами на власний розсуд. Жодних дій на відшкодування завданої матеріальної шкоди [PERSON] не вчинив. Через такі дії позивачу було завдано моральних страждань. Зокрема, моральна шкода полягає у завданні негативних наслідків, вчинення відносно позивача обману. Для відновлення нормального душевного стану йому потрібен тривалий час. Завдана моральна травма призвела до розгубленості, шоку, відчаю, підвищеної тривожності та високого рівня стресу. Спогади про таке шахрайство змушують його переживати знову ту страшну подію, що сталася з ним. Внаслідок протиправних дій відповідача понесені значні моральні втрати, які призвели до позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, які він міг би реалізувати, не витрачаючи часу на судовий захист. Відповідно до висновку комплексної соціально-психологічної експертизи №20-06-24 моральної шкоди [PERSON] , його моральна шкода оцінюється в розмірі 20% від суми завданої матеріальної шкоди та становить 28600 гривень. Просив стягнути з [PERSON] на його користь майнову шкоду, завдану вчиненням кримінального правопорушення у сумі 76914 грн. 00 коп.; майнову шкоду у сумі 56000 гривень за невиконані домовленості. Також просив стягнути з відповідача моральну шкоду, завдану внаслідок злочинних дій відповідача у розмірі 28600 гривень. Ухвалою суду від 16.08.2024 року було відкрито провадження у справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем відзиву на позов подано не було. 17.09.2024 року підготовче провадження по справі було закрито та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача у поданій до суду заяві позов підтримала. Просила розглянути справу у її відсутності. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.ст. 130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст.280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як було встановлено судом, вироком Поділського районного суду м.Києва від 30.04.2024 року, який набрав законної сили, [PERSON] , [INFO] , було визнано винуватим у вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 34 000 грн. 00 коп. (тридцять чотири тисячі грн. 00 коп.). Вироком суду від 30.04.2024 року встановлено, що 06.04.2023 року приблизно о 10 годині 20 хвилин, [PERSON] , перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , вирішив інвестувати кошти у ТОВ «Мама, ну купи» та у месенджері «Телеграм» зв`язався з [PERSON] , який являвся представником ТОВ «Мама, ну купи». 28.04.2023 року [PERSON] та [PERSON] у месенджері «Телеграм» домовились про зустріч для підписання договору про об`єднання спільних дій щодо спільного фінансування та залучення коштів учасників з метою подальшого фінансування операційної діяльності, передачі в стратегічне управління та реалізації інвестиційних проектів компанії «Мама, ну купи». В цей час у [PERSON] виник протиправний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, а саме: грошовими коштами, які належать [PERSON] . У подальшому, 28.04.2023 року приблизно о 12 год. 00 хв. [PERSON] , перебуваючи біля будинку [ADDRESS] , за попередньою домовленістю з [PERSON] передав двом невстановленим досудовим розслідуванням особам чоловічої статі, які діяли за дорученням останнього, грошові кошти, що йому належали на праві власності загальною суму 1 тисяча доларів США (станом на 28.04.2023 згідно офіційного курсу НБУ складає 36 568 гривень) та 1 тисяча євро (станом на 28.04.2023 згідно офіційного курсу НБУ складає 40 346 гривень). У подальшому, [PERSON] , продовжуючи реалізовувати свій протиправний умисел, направлений на заволодіння чужим майном, а саме: грошовими коштами, що належать [PERSON] , шляхом обману, діючи з корисливих мотивів, отримав від двох не встановлених досудовим розслідуванням осіб, які діяли за його дорученням, грошові кошти, які належать позивачу, при цьому жодних договорів не уклав та розпорядився ними на власний розсуд, чим спричинив останньому матеріальну шкоду на загальну суму 76 914 гривень. Відповідно до ч.6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. На час розгляду справи в суді вказаний вирок є чинним та набрав законної сили, а тому суд вважає встановленим факт вини [PERSON] у завданні позивачу [PERSON] майнової шкоди, внаслідок заволодіння його коштами у сумі 76914 гривень (а.с.103-105). Крім того, із досліджених платіжних доручень від 16.05.2023 року та від 30.05.2023 року встановлено, що [PERSON] перерахував на р/р [NUMBER] трьома платежами кошти в сумі 56000 гривень (а.с.67-69). Позивач у поданій до суду заяві стверджував, що дані платежі було направлено [PERSON] , згідно досягнутої домовленості для викупу криптовалюти, оскільки останній запевняв, що розуміється на цьому. Проте, натомість, відповідач їх привласнив. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються відповідними нормами ЦК України. Так, згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Під час розгляду спору суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Положеннями статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. У статті 1166 ЦК України визначені загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду. Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч. 1 ст.1177 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Отже, причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. У випадку, коли протиправна поведінка, яка створила конкретну можливість завдання шкоди, перетворює її у дійсність тільки в разі приєднання до неї протиправної дії третіх осіб, має встановлюватися юридично значимий причинний зв`язок як з поведінкою, яка створила конкретну можливість (умови для завдання шкоди), так і з діями, які перетворили її у дійсність (фактичне завдання шкоди). Відповідно до частини другої статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Суд звертає увагу на те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає відповідний розподіл та покладання тягаря доказування на сторони певним чином. Одночасно згаданий принцип не передбачає обов`язок суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Положення цивільного законодавства свідчать про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи права інших осіб у спосіб передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки. За змістом частин першої, третьої та четвертої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Проте, відповідач будь-якими доказами не спростував викладених вище обставин та не надав доказів повернення коштів позивачу. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення майнової шкоди з [PERSON] обгрунтовані та підлягають задововленню. Також позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення моральної шкоди у розмірі 28600 гривень. Розглядаючи зазначену вимогу, суд виходить із наступного: Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. В обгрунтування заявленого розміру моральної шкоди, [PERSON] посилався на висновок комплексної соціально-психологічної експертизи №20.06.24 моральної шкоди потерпілого. Даючи оцінку наведеному доказу, суд зауважує наступне. Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду. Згідно із ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом, - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Дослідивши наданий висновок експертизи №20-06-24, суд відхиляє його як недопустимий доказ, що не відповідає вимогам ст.78 ЦПК України. Зокрема, наданий суду висновок не відповідає наведеним вище вимогам до висновку експерта, оскільки в ньому відсутні відомості про свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, який проводив експертизу, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта, яким проводилась експертиза; також не зазначено, що експерт попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Одночасно, враховуючи те, що у зв`язку із протиправним заволодінням грошовими коштами позивач був позбавлений права на мирне володіння належним йому майном, суд вважає доведеним факт заподіяння йому моральної шкоди та наявність підстав для її відшкодування. Проте, визначений ним розмір моральної шкоди у сумі 28600 гривень, суд, виходячи з положень статті 23 ЦК України, з урахуванням характеру та обсягу заподіяних [PERSON] моральних і фізичних страждань, ступеня вини відповідача та, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає завищеним та приходить до висновку про часткове задоволення зазначеної позовної вимоги в розмірі 8000 гривень, який є доведеним у такому розмірі та відповідає характеру правопорушення, глибині фізичних та душевних страждань [PERSON] . Таким чином, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Також у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати, пропорційно задоволеним позовним вимогам. Витрати за проведення комплексної соціально-психологічної експертизи відшкодуванню не підлягають, оскільки висновок №20-06-24 було відхилено судом. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне: Порядок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу здійснюється відповідно до статей 134, 137, 141 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом із першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи. З огляду на статтю 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявила клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) дійшла висновку, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункти 107-109). Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України). Так, представником позивача до позовної заяви було долучено договір про надання правничої допомоги, в якому викладений детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних представником, ордер та свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю. Будь-яких клопотань від відповідача про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами до суду не надходило. Тому, враховуючи те, що позовні вимоги задоволено частково, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17400 гривень. На підставі наведеного,

Outcome: partial