Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] у грудні 2023 року звернувся до суду в інтересах [PERSON] із указаним позовом, який мотивував тим, що позивач у період з 30.08.2022 по 16.02.2023 перебував у трудових відносинах з фізичною особою-підприємцем [PERSON] та працював продавцем продовольчих товарів у магазині «Картель від Дім пива», що розташований у м. Тростянець по вул.\~Благовіщенська, 24, на підставі безстрокового трудового договору. На початку лютого 2023 року позивача повідомили, що роботи для нього немає і на робоче місце сказали не виходити. Під час судового засідання у Тростянецькому районному суді Сумської області 22.11.2023 по справі № 588/2109/23 про відшкодування матеріальних збитків, позивач через свого представника, дізнався про те, що він звільнений 16.02.2023. Позивачеві невідомо на підставі якої норми КЗпП України його було звільнено. Копію трудового договору позивач зміг отримати лише по справі № 588/2109/23, де він мав статус відповідача. У трудовому договорі була вказана заробітна плата 6500 грн. За період із серпня 2022 року по лютий 2023 року позивачу була нарахована заробітна плата у розмірі 39265,61 грн, з якої не виплачена сума у розмірі 28438,36 грн. Виплата заробітної плати проводилася із запізненням, всього було виплачено 10827,25 грн. Заяву про звільнення за власним бажанням чи за згодою сторін позивач не писав, у трудовому договорі про розірвання трудових відносин свого підпису не ставив. Також позивач не отримував наказу про своє звільнення та розрахункового листа. Крім того, позивач не подавав заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати. Позивач відпрацював 170 календарних днів, тому при звільненні має право на виплату компенсації за невикористану відпустку за 11 днів, що становить суму в розмірі 4006,20 грн, яка в день звільнення не була виплачена. У зв`язку з тим, що відповідач не провів розрахунку при звільненні позивача, останній має право на отримання середнього заробітку за весь час затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення, виходячи із середньоденної заробітної плати у розмірі 364, 20 грн ( 6191,50 грн за місяць). Крім того, представник вказав, що строки для звернення до суду з даним позовом були пропущені з поважних причин, оскільки позивач дізнався про своє звільнення лише під час судового засідання 22.11.2023. Жодними засобами зв`язку, чи особисто, відповідач не повідомляв про припинення трудових відносин. Посилаючись на вказані обставини, представник позивача просить суд: 1) поновити строк на звернення до суду з позовом; 2) поновити позивача на роботі на посаді продавця продовольчих товарів у Фізичної-особи підприємця [PERSON] ; 3) стягнути з фізичної-особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі у розмірі 28438,36 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 40006,26 грн.; 4) стягнути з фізичної-особи підприємця [PERSON] на користь [PERSON] середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою судді Тростянецького районного суду Сумської області Щербаченко М.В. від 21.12.2023 було відкрито провадження у даній справі та призначено до підготовчого судового засідання. 22.01.2024 представниця відповідача [PERSON] подала відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову у зв`язку із пропуском позивачем строку звернення до суду. Також представниця вказала, що про своє звільнення позивач дізнався 16.06.2022, у день, коли він востаннє у торгівельній точці «Картель від Дім Пива» передавав зміну продавцеві, який у цей день заступав на свою зміну. 16.02.2023 за результатами проведеної «міжзмінної» інвентаризації у черговий раз було виявлено нестачу товару у зв`язку з чим представником роботодавця висловлено вимогу сплатити розмір виявленої майнової шкоди, яка у загальному рахунку вже була більше 10000 грн. Подібні випадки нестачі у позивача були систематичними, однак повертати суми майнової шкоди він не квапився. У зв`язку із такими обставинами, роботодавцем було висловлено небажання продовжувати трудові відносини із позивачем, а останній вказав, що у нього немає коштів для відшкодування шкоди та він також більше не бажає так працювати. Таким чином, сторонами було усно узгоджено припинити трудові відносини в цей день, 16.02.2023. Маючі усі причини звільнити позивача за іншою нереабілітуючою обставиною (наприклад за п. 3 чи 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) відповідач все ж таки «пішов на зустріч» позивачу і звільнив його за такою статтею, яка не перешкоджала йому подальшому працевлаштуванню та не шкодила у призначенні/отриманні соціальної допомоги по безробіттю. При цьому представником роботодавця було повідомлено позивача про час для його ознайомлення із наказом про звільнення та необхідністю поставити підпис у трудовому договорі. Відповідачем було видано наказ від 16.02.2023 за № 31-К «Про звільнення з роботи», відповідно до якого [PERSON] було звільнено з посади продавця продовольчих товарів згідно п. 1 ч. 1 ст.\~36 КЗпП України (за угодою сторін). Позивач на запрошення так і не з`явився ні в той день ні протягом декількох наступних днів. У зв`язку з цим, на наступний день, 17.02.2023 відповідачем було вирішено відправити позивачеві копію наказу про звільнення та повідомлення про нараховані при звільненні суми коштів (із зазначенням про їх повне утримання у зв`язку з наявними нестачами товару) засобами поштового зв`язку АТ «Укрпошта». На даний час вже неможливо перевірити трекінг даного відправлення, однак у березні 2023 року відповідач впевнився, що поштове відправлення було отримано позивачем на початку березня 2023 року. Тому у відповідача не було жодних підстав вважати позивача непоінформованим про своє звільнення. Крім того, на момент перевірки ВП №1 (м. Тростянець) Охтирського РВП ГУ НП в Сумській області, яка проводилася у період з 15 по 17 березня 2023 року, [PERSON] надавав пояснення, що він працював у відповідача, а не продовжує працювати на момент опитування. Отже, доводи позивача про те, що про своє звільнення він дізнався від свого представника у справі №\~588/2109/23 не відповідають дійсності. Незважаючи на поінформованість про дату свого звільнення та навіть отримавши у жовтні 2023 року у черговий раз наглядне цьому підтвердження у копії трудового договору, який додавався до позовної заяви по справі №\~588/2109/23, позивач звернувся до суду із даним позовом лише 11.12.2023, тобто з пропуском строку звернення до суду, визначеного ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Належних та допустимих доказів на підтвердження поважних причин пропуску строку позивачем надано не було. Крім того, представниця відповідача у відзиві вказала, що за період трудових відносин позивачу була нарахована заробітна плата з серпня 2022 року по лютий 2023 року у розмірі 39483,91 грн, у тому числі 2401,30 грн компенсації за невикористану відпустку. З цієї суми, за вирахуванням податків та зборів фактично до видачі позивачу належало 31784,55 грн, з яких 7407,05 грн було утримано внаслідок наявної у позивача заборгованості по завданому матеріальному збитку. У загальному рахунку позивач за весь період його роботи у відповідача отримав заробітну плату у розмірі 24377,50 грн. З урахуванням нестачі товару, було вирішено здійснити часткове погашення завданої позивачем майнової шкоди за рахунок заробітної плати за січень 2023 року. Нарахована позивачеві заробітна плата за лютий 2023 року в розмірі 5583 грн, складається із заробітної плати за фактично відпрацьовану ним кількість робочих днів та годин у сумі 3181,70 грн, а також компенсації за невикористану частину щорічної відпустки у розмірі 2401,30 грн, яка не була виплачена у зв`язку із його непогашеною заборгованістю на суму 12843,52 грн. Оскільки 16.02.2023 позивач не працював, на неодноразові запрошення не з`являвся, тому виплата усіх належних йому сум не була проведена. Сформульована вимога позивача про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення суперечить ч. 1 ст. 117 КЗпП України, відповідно до якої такий період обмежений 6-місячним терміном. Ухвалою суду від 21.02.2024 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Ухвалою судді Тростянецького районного суду Сумської області Огієнка О.О. від 08.04.2024 прийнято справу до свого провадження та повторно розпочато розгляд справи по суті за правилами загального позовного провадження. У судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав пославшись на обставини викладені у позовній заві, просив задовольнити позов та стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім судові витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 грн. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили пославшись на обставини викладені у відзиві на позов. Також відповідач пояснив, що позивач був обізнаний про звільнення, але не прийшов для підписання документів. Намагалися додзвонитися позивачеві, але останній не відповідав. Він поїхав у м. Суми та відправив усі документи позивачеві листом. Якщо б позивач не був обізнаний про звільнення, то мав би виходити на роботу, а не сидіти дома. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що між сторонами мають місце трудові правовідносини, позов частково обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом установлено, що на підставі наказу ФОП [PERSON] від 30.08.2022 за № 8-К [PERSON] був прийнятий на роботу з 31.08.2022 на посаду продавця продовольчих товарів з випробувальним терміном один місяць (а.с. 93). 31.08.2022 між сторонами був укладений трудовий договір за № 31/08-2022, відповідно до якого [PERSON] зобов`язувався виконувати обов`язки продавця продовольчих товарів, приймання, зберігання, продаж товару, обслуговування покупців, розрахунок з покупцями, а ФОП [PERSON] зобов`язувався оплачувати працю у розмірі 6500 грн на місяць. Також сторонами була погоджена тривалість щорічної оплачуваної відпустки та час її надання строком 24 календарні дні за графіком (24 календарні дні за відпрацьований рік) (а.с. 5, 94). Також 31.08.2022 між сторонами був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівника (а.с.\~95). Отже, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем та ніс повну матеріальну відповідальність за передані йому матеріальні цінності (товари у магазині). Згідно відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування Пенсійного фонду України дохід [PERSON] за період роботи у ФОП [PERSON] становить: у серпні 2022 року 282,61 грн; у вересні 2022 року 6500 грн; у жовтні 2022 року 6700 грн; у листопаді 2022 року 6700 грн; у грудні 2022 року 6700 грн; у січні 2023 року 6800 грн; у лютому 2023 року 5583 грн (а.с. 3). 16.02.2023 ФОП [PERSON] було видано наказ за № 31-К про звільнення з роботи відповідно до якого було звільнено [PERSON] з 16.02.2023 з посади продавець продовольчих товарів згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Підставою видачі наказу зазначено: усно висловлені небажання обох сторін продовжувати трудові відносини. Крім того, у наказі міститься запис про те, що [PERSON] не з`явився для ознайомлення з наказом (а.с. 113). Також 16.02.2023 ФОП [PERSON] було складено повідомлення про нараховані [PERSON] суми коштів при звільненні та причини їх утримання, відповідно до якого відповідач повідомив позивача про те, що останньому протягом періоду роботи на посаді продавця продовольчих товарів з 31.08.2022 по 16.02.2023 було нараховано заробітну плату в розмірі 39483,91 грн, а за вирахуванням обов`язкових податків та зборів до видачі становило 31784,55 грн. Також відповідач зазначив, що у зв`язку з наявною заборгованістю по відшкодуванню матеріальних збитків, заподіяних під час виконання трудових обов`язків на суму 12843,52 грн, нарахована при звільненні сума коштів у розмірі 5583 грн, буде виплачена позивачу на руки в день погашення вказаної суми збитків (а.с. 114). Крім того, 16.02.2023 та 17.02.2023 ФОП [PERSON] за участю [PERSON] , яка надавала послуги з організації та виконання кадрової роботи, було складено акти про те, що [PERSON] не з`явився до торгівельної точки для ознайомлення з наказом про звільнення та записом у трудовому договорі, а також для отримання кінцевого розрахунку. На телефонні дзвінки не відповідає. Вирішено направити [PERSON] копію наказу про звільнення та повідомлення про нараховані йому при звільненні кошти поштою (а.с. 114-115). Факт направлення ФОП [PERSON] на адресу [PERSON] копії наказу про звільнення та повідомлення про нараховані йому при звільненні кошти засобами поштового зв`язку підтверджується фотокопією поштового конверту, який було прийнято для відправки 17.02.2023 поштовим відділенням у м. Суми та присвоєно відправленню номер 4001601193214 (а.с. 118). Згідно трекінгу відстеження поштових відправлень АТ «Укрпошта», станом на 18.01.2024 інформація про поштове відправлення за номером 4001601193214 відсутня в системі (а.с. 116). Згідно відомостей зарахування заробітної плати ФОП [PERSON] була виплачена [PERSON] заробітна плата: 20.09.2022 у розмірі 2616,25 грн; 20.10.2022 у розмірі 2696,75 грн; 21.11.2022 у розмірі 2696,75 грн; 20.12.2022 у розмірі 2696,75 грн; 23.01.2023 у розмірі 2737,00 грн (а.с. 115-117, 118). З довідки про результати розгляду матеріалів ЄО ВП №1 (м. Тростянець) Охтирського РВП ГУНП в Сумській області від 15.03.2023 за № 661, а також письмових пояснень [PERSON] від 15.03.2023 вбачається, що в ході проведення перевірки за повідомленням [PERSON] по факту виявленої недостачі при інвентаризації на загальну суму 12843,52 грн в торговій точці «Картель від Дім пива» в [ADDRESS] , було опитано 15.03.2023 [PERSON] який надав пояснення про те, що він працював на посаді продавця продовольчих товарів у магазині «Картель від Дім пива» та в результаті проведення інвентаризації у лютому 2023 року було виявлено недостачу в сумі 12843,52 грн (а.с. 119, 135-136). Рішенням Тростянецького районного суду Сумської області від 27.12.2023 ухваленим у справі №\~588/2109/23, яке залишено без змін постановою Сумського апеляційного суду від 11.07.2024, було стягнуто із [PERSON] на користь ФОП [PERSON] суму матеріального збитку в розмірі 12843 грн 52 коп. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що відповідач є її чоловіком. [PERSON] працював барменом у магазині «Картель від Дім пива» в м. Торостянець. Вона допомагала чоловіку надаючи послуги по підбору персоналу. Саме вона підбирала [PERSON] на роботу чоловіку. При інвентаризації товару була виявлена недостача в магазині. [PERSON] було надано тиждень щоб виправитися, але після проведення інвентаризації виявили ще більшу недостачу. 16.02.2023, вранці, за участю [PERSON] , була проведена остання інвентаризація. [PERSON] було повідомлено про необхідність повернути кошти, а також те, що його звільняють. [PERSON] мав прийти з грошима, але не прийшов. Коли телефонували то [PERSON] не брав слухавку. Після цього [PERSON] не звертався до ФОП [PERSON] . Наказ про звільнення [PERSON] було видано 16.02.2023, а направили поштою 17.02.2023. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~36\~КЗпП України\~підставою\~припинення трудового\~договору є угода сторін. Угода сторін\~-\~це\~домовленість працівника\~з роботодавцем\~про терміни\~та умови\~звільнення з\~роботи.\~Головною умовою звільнення з роботи за угодою\~сторін є домовленість між працівником і роботодавцем, яка зафіксована\~відповідною\~заявою. Згідно з пунктом 8\~постанови Пленуму Верховного суду України\~від 06.11.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових\~спорів»\~ у разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за пунктом першим частини першої статті 36 КЗпП\~України (за угодою сторін) договір\~припиняється у строк, визначений сторонами. Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 31.08.2020 по справі № 359/5905/18 передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Згідно положень п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Суд враховує, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах.\~ Відповідачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження тих обставин, що між ним та позивачем було досягнуто згоди про припинення трудового договору. Разом з тим, на підставі сукупності досліджених судом доказів, зокрема показів свідка [PERSON] , яка пояснила, що позивачеві було повідомлено про звільнення після проведення інвентаризації та виявлення недостачі, суд поза розумним сумнівом доходить висновку про те, що ініціатива звільнення працівника виходила лише від роботодавця. Відтак, звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін є незаконним. Згідно ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України\~«Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином вимога позивач про поновлення на роботі є обґрунтованою. Також суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку зважаючи на таке. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~94\~КЗпП України\~заробітна плата\~-\~це винагорода,\~обчислена,\~як правило,\~у грошовому\~виразі,\~яку роботодавець\~виплачує працівникові\~за виконану\~ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Аналогічні положення законодавства щодо обов`язку роботодавця оплатити працівникові виконану ним роботу містяться у ст. 1 Закону України «Про оплату праці». Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно ч. 1 ст. 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до\~ст.\~116\~КЗпП України\~\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про суми,\~нараховані та\~виплачені працівникові\~при звільненні,\~із зазначенням\~окремо кожного\~виду виплати\~(основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~заохочувальні та\~компенсаційні виплати,\~інші виплати,\~на які\~працівник має\~право згідно\~з умовами\~трудового договору\~і відповідно\~до законодавства,\~у тому\~числі при\~звільненні)\~роботодавець повинен\~письмово повідомити\~працівника в\~день їх\~виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму. Як установлено судом, відповідач не виплатив позивачеві при звільненні нараховану заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку поставивши перед останнім умову такої виплати - сплату матеріальних збитків, що суперечить чинному законодавству. Щодо доводів\~представника відповідача\~про те,\~що позивач\~в день\~звільнення не\~працював та\~не звертався\~до роботодавця\~з вимогою\~про розрахунок,\~суд вважає\~необхідним зазначити,\~що допитана\~у судовому\~засіданні свідок\~ [PERSON] \~ствердила,\~що [PERSON] \~16.02.2023\~перебував на\~робочому місці\~та приймав\~участь у\~проведенні інвентаризації.\~Відтак роботодавець\~мав можливість\~провести остаточний\~розрахунок з\~позивачем у\~день звільнення.\~Також суд\~вважає необхідним\~зазначити,\~що сам\~факт звернення\~позивача до\~суду з\~даним позовом\~є вимогою\~працівника до\~роботодавця про\~проведення розрахунку. Крім того, суд вважає обґрунтованими вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зважаючи на таке. Згідно положень\~ст.\~117\~КЗпП України\~у разі\~невиплати з\~вини роботодавця\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~визначені\~статтею 116\~цього\~Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку,\~але не\~більш як\~за шість\~місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений\~частиною першою\~цієї статті. Метою, яка закладена законодавцем у зміст процедури відшкодування, передбаченої ст.\~117 КЗпП України, є компенсація працівникові майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Оскільки судом установлено, що відповідач незаконно не виплатив позивачеві належні при звільненні суми коштів, тому на користь останнього підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Вирішуючи клопотання представника позивача про поновлення строку звернення до суду, а також клопотання представника відповідача про застосування строків позовної давності суд враховує таке. Відповідно до\~ч.\~1,\~2\~ст.\~233\~КЗпП України\~працівник\~може звернутися\~із заявою\~про вирішення\~трудового спору\~безпосередньо до\~суду в\~тримісячний строк\~з дня,\~коли він\~дізнався або\~повинен був\~дізнатися про\~порушення свого\~права,\~крім випадків,\~передбачених\~частиною другою\~цієї\~статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Згідно положень\~ст.\~234\~КЗпП України\~у разі пропуску з поважних причин строків, установлених\~статтею 233\~цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року. Відповідно до висновків Верховного Суду викладених у постанові від 14.06.2023 по справі № 755/13805/16-ц суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний\~законом\~інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний\~законом\~інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.\~ Наведені стороною позивача причини пропущення строку позовної давності, зокрема про те, що позивач дізнався про своє звільнення лише під час судового засідання 22.11.2023, а також те, що жодними засобами зв`язку, чи особисто, відповідач не повідомляв про припинення трудових відносин спростовуються сукупністю досліджених судом доказів. Зокрема суд враховує, що про звільнення позивачеві було повідомлено 16.02.2023 довіреною особою ФОП [PERSON] - [PERSON] , яка надавала послуги по підбору персоналу. Крім того, копія наказу про звільнення та повідомлення про нараховані при звільненні кошти було направлено позивачу засобами поштового зв`язку, а саме листом, який прийнято для відправки 17.02.2023 поштовим відділенням у м. Суми та присвоєно відправленню номер 4001601193214. Щодо доводів представника позивача про відсутність доказів належного вручення даного поштового відправлення суд зазначає таке. Пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 4 листопада 1950 року передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. ЄСПЛ зауважує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли б бути ущемлені у разі, якщо було б передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, пункт\~\~570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom»,\~заяви № 22083/93 і № 22095/93, пункт 51). Саме у зв`язку зі спливом часу, відповідач позбавлений можливості надати докази отримання позивачем відправлення, яке надсилалося йому поштою. Будучи звільненим з роботи, позивач звернувся до суду з позовом лише після спливу майже десяти місяців. За цей період часу, дані про відправлення в системі АТ «Укрпошта» були втрачені. Стороною позивача не спростовано презумпцію добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків при врученні відповідного листа. Таким чином, суд не вбачає підстав для поновлення строків звернення позивача до суду з позовом за заявленими позовними вимогами про поновлення на роботі, про стягнення заборгованості по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку. Відтак, суд відмовляє у задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не пропущено строк позовної давності за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку зважаючи на таке. У Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012\~\~у справі № 1-5/2012\~щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу Конституційний Суд України вказав, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей\~116,\~117\~цього\~Кодексу\~слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Також відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду викладених у постанові від 08.02.2022 по справі №\~755/12623/19 на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до\~статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою\~статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Таким чином, оскільки відповідач не виплатив позивачеві належні при звільненні суми, тобто не розрахувався з ним, тому строк звернення до суду за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку позивачем не пропущено. При визначенні суми коштів середнього заробітку за час затримки розрахунку, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача суд враховує таке. Відповідно до\~постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 р. нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Суд не погоджується з розрахунком середньоденної заробітної плати позивача здійсненого його представником, оскільки до вказаного розрахунку включено суму коштів компенсації невикористаної відпустки у розмірі 2401,30 грн. Таким чином, середньоденну заробітну плату позивача суд розраховує шляхом ділення заробітної плати позивача за фактично відпрацьовані протягом двох останніх місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів ((6800+3187,70) / (22+12) = 293,58 грн. Час затримки розрахунку при звільненні суд вважає необхідним відраховувати від дня пред`явлення даного позову до суду в межах шести місячного строку визначеного ст. 217 КЗпП України, тобто з 11.12.2023 по 10.06.2023. У вказаному періоді було 131 робочих днів. Тому загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи із середньоденної заробітної плати позивача у розмірі 293,58 грн, складає суму 38458,98 грн (293,58 грн х 131 день). Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує таке. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач при зверненні до суду судовий збір не сплачував, відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір». Ураховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню (на 33,33%), тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 715,66 грн. Відповідно до\~положень статті\~137\~ЦПК України\~для цілей\~розподілу судових\~витрат:\~1)\~розмір\~витрат на\~правничу допомогу\~адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану\~зі справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою;\~2)\~розмір суми,\~що підлягає\~сплаті в\~порядку компенсації\~витрат адвоката,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги,\~встановлюється згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги на\~підставі відповідних\~доказів,\~які підтверджують\~здійснення відповідних\~витрат.\~Для визначення\~розміру витрат на правничу\~допомогу з\~метою розподілу\~судових витрат\~учасник справи\~подає детальний\~опис робіт\~(наданих\~послуг),\~виконаних адвокатом,\~та здійснених\~ним витрат,\~необхідних для\~надання правничої\~допомоги.\~Розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: складністю\~справи та\~виконаних адвокатом\~робіт (наданих\~послуг); часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); обсягом\~наданих адвокатом\~послуг та\~виконаних робіт; ціною\~позову та\~(або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Кожною із сторін по даній справі заявлені до відшкодування судові витрати на правничу допомогу в розмірі по 10000 грн, на підтвердження понесення яких було надано відповідні докази. Зважаючи на\~обсяг наданих\~адвокатами послуг\~та виконаних\~робіт,\~кількість позовних\~вимог,\~а також\~значення справи\~для сторін,\~суд вважає,\~що розмір\~заявлених до\~відшкодування витрат\~на професійну\~правничу допомогу\~є співмірним\~зі складністю\~справи та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. Клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами не заявлено. За таких обставин, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним витрати на\~професійну правничу\~допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог (33,3333%), що становить 3333 грн 33 коп. Разом з\~тим,\~з позивача на користь відповідача підлягають стягненню понесені ним витрати на\~професійну правничу\~допомогу пропорційно розміру позовних вимог у задоволенні яких позивачеві відмовлено (66,3333%), що становить 6666 грн 66 коп. Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Отже, зважаючи не те, що в даній справі позов задоволено частково та більшу суму судових витрат покладено на позивача, тому суд вважає за необхідне зобов`язати позивача сплатити різницю судових витрат у розмірі 3333,33 грн, звільнивши сторони від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Outcome: partial