Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS] . За зазначеною адресою зареєстроване місце проживання позивача та його прийомної дочки - [PERSON] та її двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . Крім того, у вказаній квартирі без особистого дозволу позивача як власника, в супереч вимогам чинного законодавства, проживають без постановки на реєстраційний облік місця проживання чоловік [PERSON] , з яким вона проживає у цивільному шлюбі - [PERSON] , його мати та його рідний брат. Крім того, позивач зазначає, що з 1990 року він почав спільно проживати з [PERSON] без реєстрації шлюбу, на той час вона була вагітна на 5 місяці. [INFO] [PERSON] народила дівчину - [PERSON] і попросила позивача записати її на себе, на що позивач погодився. Таким чином, позивач удочерив вказану дитину. Змалечку [PERSON] називала позивача дядя [PERSON] , оскільки факт того, що вона йому нерідна ніхто не приховував і не заперечував. Через пару років позивач розійшовся з [PERSON] , при цьому остання прийняла рішення залишити свою доньку проживати разом з позивачем та його матір`ю. Позивач піклувався про неї як міг, доглядав, забезпечував необхідним. У 2020 році померла мати позивача - [PERSON] . Приблизно за рік до її смерті [PERSON] почала водити до квартири різних співмешканців, які часто зловживали алкогольними напоями. На цьому тлі, між ними почались сварки. Останній серед відомих позивачу співмешканців [PERSON] був [PERSON] . Після смерті матері позивача, відповідачі почали настирлево наполягати на тому, щоб позивач віддав їм свою пенсію та квартиру продав і на отримані кошти купив два будинки в селі. Почувши його категоричну відмову, відповідачі почали чинити активні дії по перешкоджаню йому у користуванні спірною квартирою. Не витримавши постійних знущань, фізичного, психологічного і економічного домашнього насильства щодо себе з боку відповідачів, позивач фактично був вимушений піти з власної квартири і протягом трьох років жити в [PERSON] , перебиваючись разовими підробітками. Навіть після того, як позивач опинився на вулиці, відповідачі намагались незаконно заволодіти його квартирою. Відповідачі не впускають позивача до квартири. З метою захисту своїх Конституційних прав і свобод, власного життя і здоров`я, позивачем у встановленим законом порядку були подані відповідні заяви з питань перешкоджання користування житловим приміщенням, а тому позивач змушений був звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить суд: 1. Позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення, задовольнити, усунути [PERSON] перешкоду у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення в примусовому порядку [PERSON] , [PERSON] , а також звільнити приміщення від їх особистих речей; 2. Заборонити [PERSON] , [PERSON] : - входити до квартири [ADDRESS] без дозволу власника квартири [PERSON] ; -змінювати замки на вхідних дверях квартири [ADDRESS] ; -приводити та оселяти в квартиру [ADDRESS] третіх осіб; -висилити громадян [PERSON] та [PERSON] із квартири [ADDRESS] . 3. Зняти з реєстрації місця проживання громадян [PERSON] разом із дітьми з квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва Лісовської О.В. від 25 липня 2023 року провадження у справі було відкрито, справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Лісовської О.В. від 20 вересня 2023 року провадження у вказаній цивільній справі було зупинено - до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 754/4445/23 за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання фізичної особи недієздатним та призначення опікуна, що перебуває у провадженні Деснянського районного суду міста Києва. Розпорядженням керівника апарату Деснянського районного суду міста Києва №428 у зв`язку з прийняттям 31 жовтня 2023 року Вищою радою правосуддя рішення № 1016/0/15-23 про звільнення судді Деснянського районного суду міста Києва Лісовської О.В., відповідно до пункту п.2.3.52 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26.11.2010 року (зі змінами), п. 2.3.40 Засад використання автоматизованої системи документообігу Деснянського районного суду міста Києва (зі змінами) призначено повторний автоматизований розподіл справи. Відповідно до Протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2023 року справу було передано для розгляду судді Буша Н.Д. підстави проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи «звільнення з посади». Ухвалою судді Деснянського районного суду міста Києва Буша Н.Д. від 15 листопада 2023 року було прийнято вказану цивільну справу до свого розгляду, відновлено провадження по справі, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження з викликом сторін. В судовому засіданні 13 лютого 2024 року представником відповідачів адвокатом Бутенко О.А. подано заяву про залишення без руху позовної заяви у зв`язку з несплатою позивачем судового збору за заявлені до двох відповідачів п`яти позовних вимог. Ухвалою суду від 13 лютого 2024 року вказану позовну заяву було залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. Позивачем на виконання ухвали суду у встановлені суддею строки, було усунуто зазначені судом недоліки, ухвалою суду від 26 лютого 2024 року продовжено розгляд вказаної цивільної справи. В судовому засіданні 25 квітня 2024 року представником відповідачів адвокатом Бутенко О.А. заявлено клопотання про залучення до участі у справі в якості третьої особи - Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. Ухвалою суду від 25 квітня 2024 року залучено до участі у справі в якості третьої особи - Службу у справах дітей та сім`ї Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації. 03 червня 2024 року від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, відповідно до яких позивач просить суд: 1.Вилучити/скасувати раніше заявлену позивачем позовну вимогу від 14.07.2023 року в частині зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] із квартири [ADDRESS] , оскільки вона вже є вирішеною по суті. 2. Скасувати залучення по справі у якості третьої особи Деснянський районний відділ ДМС України в м. Києві, через зміну обставин. 3.Позовні вимоги до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, задовольнити, усунути [PERSON] перешкоду у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення в примусовому порядку [PERSON] (разом із дітьми), [PERSON] , а також звільнити приміщення від їх особистих речей. 4.Заборонити [PERSON] , [PERSON] : - входити до квартири [ADDRESS] без дозволу одноосібного власника квартири [PERSON] ; - змінювати замки на вхідних дверях квартири [ADDRESS] третіх осіб. 5.Судові витрати покласти на відповідачів в рівних долях. В судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, та просив суд ухвалити рішення про його задоволення, одночасно зазначив, що відповідачі вже зняти з реєстрації та фактично виїхали з дітьми до іншого помешкання. Позивач надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність з проханням задовольнити його позовні вимоги з урахуванням їх уточнення. Відповідачі в судове засідання не з`явились, в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутність. Від представників третіх осіб в матеріалах справи наявні заяви про розгляд справи у їх відсутності. Приймаючи до уваги викладене, визнавши матеріали справи достатніми для вирішення справи, суд вважає неявку не з`явившихся учасників справи такою, що не перешкоджає подальшому розгляду справи. Суд зауважує, що він надавав можливість учасникам справи реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Судом враховано, що в силу вимог ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, заслухавши представника позивача, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд встановив такі факти та їх правовідносини. Згідно із ст ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог ст.ст. 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України № 475/97-ВР від 17липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого Протоколу та протоколів № №2.4.7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до копії договору купівлі-продажу квартири від 15 грудня 2000 року, [PERSON] та [PERSON] , придбали квартиру [ADDRESS] . Як зазначено позивачем та не оспорювалось відповідачами, починаючи з 1990 року [PERSON] почав спільно проживати з [PERSON] без реєстрації шлюбу, на той час вона була вагітною та [INFO] [PERSON] народила дитину - [PERSON] . Яка після розриву відносин між позивачем та її матір`ю, залишилась проживати разом з позивачем. Відповідно до копії Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до ст.ст. 126, 133, 135 СК України, відомості про батька [PERSON] були записані відповідно до ст. 126 СК України, тобто за спільною заявою [PERSON] та [PERSON] . Згідно витягу з реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 10.04.2023 року зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як свідчать матеріали справи, відповідачі чинять позивачу перешкоди у користуванні власністю, що стало підставою звернення позивача до суду з вказаним позовом. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен мас право вільно володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно до ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується і розпоряджається належним йому майном на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Аналіз вищенаведених норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. В ході розгляду справи, а саме 09 травня 2024 року відповідач - [PERSON] разом з дітьми знялась з зареєстрованого місця проживання по [ADDRESS] . Та з кінця травня була виселена з вказаної квартири, що не заперечується і самим позивачем. Таким чином, суд встановив, що відповідачі самостійно знялися з реєстраційного обліку та виселилися з житлового приміщення. Це обставина свідчить про те, що предмет спору втратив свою актуальність, оскільки позовні вимоги, які стосуються усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, більше не є релевантними. Відповідно до ст. 255 ЦПК України, суд не може задовольнити вимоги, якщо відсутні підстави для їх розгляду. Таким чином, у зв`язку з виконанням відповідачами дій, які були основним предметом позову, а інші вимоги позову є похідними, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову. Пунктом 2 ч.1 ст. 255 ЦПК України встановлено, що суд закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Поняття «юридичного спору» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що відповідно до духу Конвенції поняття «спору про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного,а не формального значення. Предмет спору - це об`єкт спірного правовідношення, з приводу якого виник спір. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Суд закриває провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо предмет спору був відсутній як на час пред`явлення позову, так і на час ухвалення судом першої інстанції судового рішення за умови, якщо між сторонами у зв`язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Такий правовий висновок сформульовано у Постанові ОП КЦС ВС від 20 вересня 2021 року у справі № 638/3792/20 (провадження № 61-3438сво21). Таким чином, приймаючи до уваги правову позицію, враховуючи положення ст. 255 ЦПК України, а також те, що в даному випадку представник позивача повідомив про те, що не підтримує позовні вимоги в частині усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку, внаслідок задоволення їх відповідачами, однак просить задовольнити іншу вимогу позову, суд приходить до висновку про відсутність обставин для закриття провадження у справі за зазначених підстав, при цьому наявні обставини для відмови у задоволені позовних вимог. Отже, захисту підлягає наявне законне порушене право (інтерес) особи, яка є суб`єктом (носієм) порушених прав чи інтересів та звернулася за таким захистом до суду. Тому для того, щоб особі було надано судовий захист, суд встановлює, чи особа дійсно має порушене право (інтерес), і чи це право (інтерес) порушено відповідачем. Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Подібні за змістом висновки викладені в постановах Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 922/1500/18, від 15.08.2019 у справі № 1340/4630/18, від 28.11.2019 у справі № 918/150/19, від 26.01.2022 у справі № 921/787/20 від 14.06.2022 у справі № 904/3870/21, від 13.09.2022 у справі № 918/1222/21. З урахуванням зазначеного вище, а також положень ст. 12 ЦПК, за змістом якої цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, за якими учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом, і кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні заяви. У разі відмови у задоволені позову, судові витрати залишаються за позивачем і не відшкодовуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed