Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

У грудні 2023 року [PERSON] , яка діє також в інтересах малолітнього сина [PERSON] , звернулась до Печерського районного суду м. Києва із позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Гарантія» (далі - ПрАТ «СТ «Гарантія») про стягнення штрафних санкцій за несвоєчасну виплату страхового відшкодування. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 05 грудня 2019 року відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «VOLKSWAGEN CARAVELLE», д.н.з. [NUMBER] , здійснив наїзд на [PERSON] , внаслідок чого потерпілий від отриманих травм загинув. Цивільно-правова відповідальність вказаного транспортного засобу застрахована у ПрАТ «СТ «Гарантія». 14 вересня 2020 року позивач звернулась до ПрАТ «СТ «Гарантія» із заявою про виплату страхового відшкодування. 22 жовтня 2021 року ПрАТ «СТ «Гарантія» частково сплатило страхове відшкодування у розмірі 62 595,00 грн. 05 грудня 2022 року Носівський районний суд Чернігівської області стягнув з ПрАТ «СТ «Гарантія» страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 112 671,00 грн. 15 листопада 2023 року ПрАТ «СТ «Гарантія» виплатив вказану суму. На підставі викладеного, позивач просить стягнути з відповідача пеню за період з 22 грудня 2022 року по 15 листопада 2023 року у розмірі 47 463, 82 грн, інфляційні втрати за періоди з 20 грудня 2020 року по 22 жовтня 2021 року у розмірі 14 882,27 грн та з 23 жовтня 2021 року по 15 листопада 2023 року - 37 524,09 грн та три проценти річних за несвоєчасну виплату страхового відшкодування за періоди з 20 грудня 2020 року по 22 жовтня 2021 року у розмірі 4 421,09 грн та з 23 жовтня 2021 року по 15 листопада 2023 року - 6 982,52 грн, що в загальному розмірі становить - 111 274,69 грн. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29 грудня 2023 року відкрито провадження у цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно з частиною 1 статті 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. 21 березня 2024 року на адресу суду надійшов відзив від ПрАТ «СТ «Гарантія», у якому відповідач частково визнає позовні вимоги, а саме: стягнення пені за період з 29 вересня 2023 року по 15 листопада 2023 року. Відповідач зазначив, що стягнення пені за іншу частину періоду є необґрунтованим, посилаючись на статтю 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». ПрАТ «СТ «Гарантія» вказало, що рішення Носівського районного суду чернігівської області набрало законної сили 28 вересня 2023 року, а тому саме з цієї дати слід нараховувати пеню. Також відповідач заперечив щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, оскільки вказаний Закон не передбачає стягнення інших штрафних санкцій, окрім пені. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 26 серпня 2021 року винесена постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019270000000489 від 06 грудня 2019 року, відповідно до якої 05 грудня 2019 року [PERSON] керуючи автомобілем марки «VOLKSWAGEN CARAVELLE», р.н. [NUMBER] , здійснив наїзд на [PERSON] внаслідок чого потерпілий від отриманих травм загинув. 08 вересня 2020 року позивач через свого представника [PERSON] звернулась до ПрАТ «СТ «Гарантія» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та із заявами про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із моральною шкодою, у загальному розмірі 50 076,00 грн та із заявою про виплату страхового відшкодування, пов`язаного із втратою годувальника, у розмірі 150 028,00 грн. Рішенням Носівського районного суду Чернігівської області від 05 грудня 2022 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто з ПрАТ «СТ «Гарантія» страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника, у розмірі 112 671,00 грн. Судом під час розгляду справи встановлено, що 22 жовтня 2021 року ПрАТ «СТ «Гарантія» сплатило позивачу в повному обсязі страхове відшкодування моральної шкоди та частково страхове відшкодування, пов`язане з втратою годувальника у розмірі 37 557,00 грн. Відповідно до листа № 3190 від 22 грудня 2023 року, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дутка І. В. повідомив, що кошти в сумі 112 671,00 грн надійшли на депозитний рахунок приватного виконавця 15 листопада 2023 року. Згідно із статтею 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. За приписами статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Нормами пункту 1 частини 1 статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до частин першої, другої статті 1200 ЦК України, у разі смерті потерпілого право на відшкодування шкоди мають непрацездатні особи, які були на його утриманні або мали на день його смерті право на одержання від нього утримання, а також дитина потерпілого, народжена після його смерті. Шкода відшкодовується: дитині - до досягнення нею вісімнадцяти років (учню, студенту - до закінчення навчання, але не більше як до досягнення ним двадцяти трьох років); чоловікові, дружині, батькам (усиновлювачам), які досягли пенсійного віку, встановленого законом, - довічно; особам з інвалідністю - на строк їх інвалідності; одному з батьків (усиновлювачів) або другому з подружжя чи іншому членові сім`ї незалежно від віку і працездатності, якщо вони не працюють і здійснюють догляд за: дітьми, братами, сестрами, внуками померлого, - до досягнення ними чотирнадцяти років; іншим непрацездатним особам, які були на утриманні потерпілого, - протягом п`яти років після його смерті. Згідно із частиною третьою статті 1200 ЦК України особам, які втратили годувальника, шкода відшкодовується в повному обсязі без урахування пенсії, призначеної їм внаслідок втрати годувальника, та інших доходів. Відповідно до п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Як було встановлено вище, внаслідок дорожньо-транпсортної пригоди потерпіла особа, внаслідок отриманих травм помер. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня у справі № 761/6406/16-ц встановив, що у разі простроченої страхової виплати зі страхової компанії стягується, окрім самої виплати, 3% річних за весь період прострочення, а також пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Відповідно до статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений законом або договором. Згідно з частиною 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.10.2019 у справі № 452/3519/15 (провадження № 61-14973св18) зазначено, що правовідносини з виплати страхового відшкодування, які склалися між сторонами у справі на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, є грошовим зобов`язанням. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 25.09.2019 у справі № 757/26834/15-ц (провадження № 61-23871св18) зазначено, що оскільки за своєю правовою природою зобов`язання щодо виплати страхового відшкодування є грошовим, до спірних правовідносин слід застосовувати положення ст. 625 ЦК України щодо стягнення зі страхової компанії трьох відсотків річних від простроченої суми та інфляційних втрат. За змістом аналізованої норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу і 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Вони є способом захисту майнового права й інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника, який користується утримуваними грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Зважаючи на особливу юридичну природу правовідносин сторін у вигляді відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань за договором страхування, нарахування пені за несвоєчасне виконання договору страхування узгоджується з положеннями статті 992 ЦК України, відповідно до яких у разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.02.2020 у справі № 758/16044/16-ц (провадження № 61-913св17) вказано, що при безпідставній відмові у виплаті страхового відшкодування, крім наслідків, передбачених договором, страховик, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу страхувальника зобов`язаний сплатити йому суму страхової виплати з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (стаття 526, частина друга статті 625 ЦК України). Крім того, у п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.10.2019 у справі № 200/4309/14-ц (провадження № 61-23763св18) зазначено, що інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов`язання нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов`язання». Таким чином, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 грудня 2022 року у справі № 304/936/19 зазначено, що коли ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону, містять однопредметні положення різного змісту, то пріоритетними є положення ЦК України. Звертаючись до суду позивачкою надано відповідний розрахунок, згідно з яким просить стягнути з відповідача пеню за період з 22 грудня 2022 року по 15 листопада 2023 року у розмірі 47 463, 82 грн, інфляційні втрати за періоди з 20 грудня 2020 року по 22 жовтня 2021 року у розмірі 14 882,27 грн та з 23 жовтня 2021 року по 15 листопада 2023 року - 37 524,09 грн та три проценти річних за несвоєчасну виплату страхового відшкодування за періоди з 20 грудня 2020 року по 22 жовтня 2021 року у розмірі 4 421,09 грн та з 23 жовтня 2021 року по 15 листопада 2023 року - 6 982,52 грн, що в загальному розмірі становить - 111 274,69 грн. Вказаний розрахунок суд бере до уваги та вважає його належним чином обґрунтованим. Посилання відповідача на статтю 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» суд вважає безпідставними з огляду на таке. Відповідно до п. 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо дорожньо-транспортна пригода розглядається в цивільній, господарській або кримінальній справі, перебіг цього строку припиняється до дати, коли страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) стало відомо про набрання рішенням у такій справі законної сили. Однак, у справі № 741/528/21, у якій рішення Носівським районним судом Чернігівської області винесено рішення 05 грудня 2022 року, не розглядалась дорожньо-транспортна пригода, а розглядалось саме відшкодування шкоди, заподіяною смертю потерпілого. Відтак, суд приходить до висновку, що строк для виплати страхового відшкодування не припинявся до дати, коли страховику стало відомо про набрання рішенням законної сили. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обставини, на які позивач посилається як на підстави для позову, підтверджені належними, допустимими, достатніми і достовірними доказами, стороною відповідача не спростовані, тому вимоги позову про стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних у загальному розмірі 111 274,69 грн за несвоєчасну виплату страхового відшкодування підлягають задоволенню. Згідно з частиною першою статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню, відповідно до статті 141 ЦПК України, витрати понесені позивачем з оплати судового збору у розмірі 1 112, 75 грн підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Outcome: approved