Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-14 00:00:00

\~\~У січні 2024 року [PERSON] , через представника адвоката Бондаренко Ірину Анатоліївну, звернувся до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та повернення сторін договору до первісного стану, після уточнення обґрунтовуючи його тим, що позивач з 27\~листопада 1999\~року по\~21\~листопада 2023\~року перебував\~у зареєстрованому\~шлюбі з\~ [PERSON] .\~Рішенням Бобринецького\~районного суду\~у справі\~№ 383/1736/23\~від 21.11.2023\~року шлюб\~між ними\~розірвано. Перед розлученням у них з колишньою дружиною, [PERSON] була усна домовленість про поділ майна, набутого за час спільного проживання в шлюбі. Згідно цієї домовленості будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , на придбання якого давав кошти його покійний батько [PERSON] , та всі речі, що знаходяться в будинку, крім індивідуальних і кошти, в сумі 10000 доларів США, залишаються їхньому сину, [PERSON] , і ні позивач ні відповідач не претендуватиме на дане майно, окрім сина [PERSON] . Він та колишня дружина матимуть лише право проживання в даному будинку. Також домовилися, що позивачу залишається автомобіль Renault Duster, який він брав в кредит і виплачував кошти за нього сам, та речі, які знаходилися в гаражі та за час їхнього спільного проживання із відповідачкою і перебування в шлюбі, автомобіль Renault Duster був ним проданий, а кошти від його реалізації використані. На виконання їхніх з відповідачкою усних домовленостей, 13 грудня 2023 року вищезгаданий будинок та земельну ділянку ним на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною Світланою Андріївною, було подаровано їх спільному з відповідачкою сину [PERSON] . Але після цього колишня дружина, в порушення їх домовленостей, пред`явила йому претензії щодо відчуженого автомобіля Renault Duster, наполягаючи на тому, щоб він також переоформив його на сина. Не маючи наміру дотримуватися їх домовленостей, відповідачка змовилася із сином та останній 20.12.2023 року подарував 1/2 частину вказаного вище будинку та частину земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Крім того, в порушення їх домовленостей, 21.12.2023 року відповідачка [PERSON] подала до суду позовну заяву про поділ майна подружжя, а саме відчуженого автомобіля Renault Duster та 28.12.2023 року він був знятий відповідачами з реєстрації за вказаною вище адресою без його згоди. На підставі викладеного, вважає, що договір дарування сину зазначеного вище майна він уклав підвпливом обману відповідачів щодо наслідків правочину, тому просить визнати недійсним договір дарування та повернути сторін договору до первісного стану, а також стягнути з відповідачів на його користь судові витрати. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 25.01.2024 року в задоволені заяви позивачу про забезпечення позову відмовлено повністю. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 26.01.2024 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 02.02.2024 року суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у справі за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05.03.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю та просив суд їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві, вказавши, що відповідачі його ввели в оману запевняючи про наслідки правочину, які насправді не настали, та не дотримались усних домовленостей про розподіл спільного майна подружжя. Їхні недобросовісні дії і наміри, спричинили у нього не вірне уявлення про обставини і наслідки даного правочину. Представник позивача, адвокат Бондаренко І.А. в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав відзив, який обґрунтований тим, що він постійно проживав і проживає у вказаному в позові будинку. Шлюб між його батьками [PERSON] та [PERSON] розірвано. 13 грудня 2023 року його батько [PERSON] за згодою матері [PERSON] подарував йому будинок по [ADDRESS] . Таким чином, він будучи обдарованим, у відповідності до ст.722 ЦК України прийняв у дарунок вказаний будинок та відповідно до цієї норми закону набув на нього право власності. При укладенні договору дарування від 13.12.2023 року обмежень чи застережень щодо користування та розпорядженням будинком ні батько [PERSON] , ні нотаріус його не повідомляли, й зміст договору таких застережень не містить. Таким чином, він вважає, що з моменту підписання має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, в тому числі й дарувати її будь-кому. Вказує, що в подальшому він прийняв рішення подарувати належного йому будинку по [ADDRESS] своїй матері [PERSON] , що він і зробив на підставі договору дарування від 20.12.2023 року. Таким чином, доводи викладені позивачем у позовній заяві є надуманими і необґрунтованими та суперечливими, на цій підставі просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі (а.с.90-92). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надала відзив, який обґрунтований тим, що вказаний будинок по [ADDRESS] придбавався у період шлюбу з позивачем та був їх спільною сумісною власністю. В подальшому 21.11.2023 року шлюб між ними розірвано. За їх спільною з позивачем згодою вказаний будинок та земельну ділянку під ним було подаровано їх спільному сину [PERSON] згідно договору дарування від 13.12.2023 року, який посвідчено нотаріально. Пізніше її син [PERSON] 20.12.2023 року подарував їй частини вказаного вище будинку. Зазначає, що позовні вимоги позивача не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами, оскільки усних домовленостей про подальше спільне проживання в даному будинку після розлучення не було, тому просить відмовити в задоволені позову в повному обсязі (а.с.96-100). Представник відповідачів адвокат Замша Д.Д. в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив та просив відмовити в їх задоволені в зв`язку з їх необґрунтованістю. Суд, заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи із наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст.13 ЦПК України). Статтею 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 27.11.1999 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 21 листопада 2023 року у справі № 383/1736/23 розірвано. Вказане рішення набрало законної сили 22.12.2023 року (а.с.183-184). 13 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування (надалі Договір), за умовами якого позивач подарував та безоплатно передав відповідачу [PERSON] , який у свою чергу прийняв у дар від дарувальника, земельну ділянку площею 0,0675 га, кадастровий номер 3520810100:50:110:0032 надану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташовані за адресою: [ADDRESS] . Вказаний договір дарування 13.12.2023 року посвідчений приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною С.А. та зареєстрований в реєстрі за №2095 (а.с.12-13). Відповідно до п.13 вказаного Договору право власності обдарованого на вищевказане нерухоме майно виникає з моменту його прийняття. Сторони домовились, що під передачею житлового будинку за цим договором слід вважати фактичне проживання в будинку обдарованого. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдарованому примірник цього договору та технічну документацію на земельну ділянку. Сторони усвідомлюють, що цими діями підтверджено передачу вказаного нерухомого майна обдарованому. Згідно п.14 Договору дарувальник повідомляє, що вказане в договорі майно дарується за згодою дружини, [PERSON] , що підтверджується заявою, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Кропивницького районного нотаріального округу Кіровоградської області Трошиною С.А. 13 грудня 2023 року за реєстром №2094. У п.15 Договору сторони підтверджують, що цей договір не носить характеру фіктивного та удаваного правочину і відповідає їх дійсним намірам. Сторони свідчать, що цей Договір укладено ними не під впливом помилки, обману, насильства або тяжких обставин. Дарувальник стверджує, що дарування здійснено за доброю волею, без будь яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, та і морального. Сторони розуміють, що за своєю правовою природою договір дарування є безоплатним, а тому Дарувальник Згідно п.22 Договору сторони погодили, що цей договір прочитано сторонами вголос, кожною окремо. Після прочитання договору сторони підтвердили нотаріусу, що зміст цього договору повністю відповідає їх дійсним намірам. Кожна з сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Право власності відповідача [PERSON] на земельну ділянку та на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 13.12.2023 року, номер відомостей про речове право відповідно: 52926563 та 52928260 ( а.с.101). Також судом встановлено, що 20 грудня 2023 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування, згідно умов якого [PERSON] , обізнаний про безоплатність цього правочину, без будь якого примусу, насильства або погроз передав у власність (подарував) своїй матері [PERSON] , а обдарована прийняла у дар частку у праві власності на земельну ділянку площею 0,0675 га, кадастровий номер 3520810100:50:110:0032 та частку у справі власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, розташовані за адресою: [ADDRESS] , даний договір посвідчено державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П. та зареєстрований в реєстрі за №1036 (а.с.101-105). Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 04.01.2024 року за №360933927 [PERSON] зареєструвала право власності на частину земельної ділянки кадастровий номер 3520810100:50:110:0032, площею 0,0675 на та частини житлового\~будинку загальною\~площею 51,6\~кв.м,\~що розташовані\~за адресою:\~ [ADDRESS] на підставі договору дарування, серія та номер: 1036 від 20.12.2023 року, посвідченого державним нотаріусом Бобринецької державної нотаріальної контори Кіровоградської області Дроздовою О.П. (а.с.14-15). Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори. \~За змістом статей\~15\~і\~16 Цивільного кодексу України\~кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. \~У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Частиною 1 статті 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до змісту статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Тобто, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За змістом частини 1 та частини 2 \~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя\~стаття 215 ЦК України). Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17). За змістом статтей 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Частиною 1 статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України, якщо якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 19\~Постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до\~статей 229-233 ЦК України\~правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Пунктом 20 вказаної Постанови визначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні відомостей, надання підроблених документів і т. п.); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які він повинен був зробити (зокрема, умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення і т. п.) (Правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 755/17313/17 (провадження № 61-20436св21). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 липня 2022 року у справі № 760/21633/15 (провадження № 61-4464св21) зазначено, що "тлумачення норм статті 230 ЦК України дає підстави для висновку про те, що під обманом розуміють умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Встановлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Подібні висновки також викладені у поставах Верховного Суду від 28 серпня 2019 року у справі № 753/10863/16-ц (провадження № 61-34575св18, від 20 січня 2021 року у справі № 522/24005/17 (провадження № 5213св20)". Позивач обґрунтовуючи вимоги посилається на те, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення, та на момент укладення правочину відповідачами щодо нього було застосовано обман, оскільки ті не дотрималися домовленості про його продовження проживання у подарованому будинку та син без його згоди подарував частина будинку та земельної ділянки його колишній дружині [PERSON] , тому знаючи на перед про ці обставини, він би не уклав договору дарування. До таких доводів суд ставиться критично, оскільки судом не встановлено наявність саме на час укладення оспорюваного договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 13 грудня 2023 року будь-яких, усних чи письмових, зобов`язань чи застережень обдарованого відповідача щодо реєстрації та проживання позивача в подарованому будинку. Будь-які докази вчинення щодо позивача обману з боку відповідачів у матеріалах справи відсутні. Позивач не довів, а суд не встановили існування обставин, які мають істотне значення, та щодо яких припустився помилки позивач під впливом обману. \~ \~ \~ \~ Позивач мав намір на укладення саме договору дарування, а не іншого правочину. На виконання оспорюваного договору дарування позивачем з власної волі, добровільно було передано майно своєму синові, що підтверджено самим договором дарування, а також реєстрацією права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивачем не надано доказів того, що на час укладення оспорюваного правочину він був нездатний усвідомити зміст укладеного договору, який йому було роз`яснено нотаріусом, а вказані ним твердження спростовуються самим договором дарування, відповідно якого всі істотні умови договору сторонами були погодженні про що поставлені підписи, а також нотаріусом прочитано в голос. На момент укладення оспорюваного правочину, тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій, позивач не мав. При посвідчені договору дарування нотаріусом було роз`яснено характер правочину, який укладався, що засвідчено підписом [PERSON] .. Також, позивач в позовній заяві та в судовому засіданні зазначив, що після укладення оспорюваного договору дарування відповідачі порушили усну домовленість чим його ввели в оману і він не вірно уявив про обставини і наслідки даного правочину, якби він міг знати про істинні мотиви правочину і володів цією інформацією, то не вступив би у правовідносини невигідні для нього і не укладав би даний договір дарування. Однак суд зазначає, що наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність, а можуть слугувати виключно підставами для його розірвання, якщо це передбачено законом для такої правової ситуації (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі №336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21). Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 08.06.2022 року у справі № 1303/1459/12). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста\~статті 81 ЦПК України). Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, повно та всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були повно та всебічно досліджені в судовому засіданні й надавши їм належну оцінку, відповідно до норм матеріального й процесуального права, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставин, на які він посилається як на підставу позову, у зв`язку з чим позовні вимоги\~\~ [PERSON] про визнання недійсним договору дарування від 13.12.2023 року та повернення сторін договору до первісного стану є необґрунтованими, а тому в задоволенні позову суд відмовляє в повному обсязі. Відповідно до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову, таким чином, заходи забезпечення позову, вжиті у справі № 383/94/24 ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 13 березня 2024 року підлягають скасуванню оскільки позивачу судом відмовлено у задоволенні позову повністю. Судовий збір, сплачений позивачем при подачі позову до суду, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України покладається на позивача.

Outcome: dismissed