Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської області Спариняк Любов Володимирівна, [PERSON] , про визнання недійсним договору дарування нежитлової будівлі. У позовній заяві посилалася на те, що йомуна праві приватної власності належала нежитлова будівля позначена літ.А-1 загальною площею 348,3 кв.м під номером [ADDRESS] . Зазначена нежитлова будівля є виробничим цехом, де він здійснював підприємницьку діяльність. У 2007 році він захворів на ішемічний інсульт. Відповідно до медичного документа він потребував і надалі потребує постійного стороннього догляду. На той час його дружина вже також була непрацездатною, то такий догляд з ініціативи його сина [PERSON] мав надавати останній. Син мав також продовжувати власну справу позивача, яку останній розпочав у спірній нежитловій будівлі. На пропозицію відповідача, 03.06.2009 між сторонами укладено спірний договір. На момент укладення цього договору його син був громадянином Російської Федерації, проте обіцяв, що повернеться в Україну і вони будуть жити разом. Відповідач з вирішенням цього питання постійно зволікав, говорив, що залагоджує справи. Приїжджав лише у відпустку і в цей час доглядав батька. З 2013 року стан здоров`я останнього став погіршуватися, він знову потрапив у лікарню, син час від часу приїжджав, щоб допомогти йому з лікуванням. Останні роки син не приїжджає. Він не отримує від відповідача догляду і не може розпорядиться спірною нежитловою будівлею, щоб мати кошти на догляд, лікування, реабілітацію. На даний час його стан здоров`я є таким, що потребує догляд та кошти на лікування. Коли він звернувся до сина з питанням розірвання цього договору, то відповідач сказав, що примірник договору знаходиться в будинку. При ознайомленні зі змістом вказаного договору він переконався, що цей договір зовсім не зобов`язує його сина здійснювати за ним догляд та утримувати його, а в разі його смерті - поховати. Хоча при укладенні договору він був переконаний, що йдеться про договір довічного утримання, погодився на його умови, оскільки мав лише надію на свого сина. У день підписання спірного договору син привіз їх з дружиною до нотаріуса, оскільки документи були готові, то нотаріус надав йому такі для підписання. Він не читав текст договору. Жодних роз`яснень його прав, обов`язків та наслідків вчинення правочину та підписання даного договору у нотаріальній конторі йому не надавали. Він довіряв синові та людям, з якими відповідач контактував. Тобто, в силу свого похилого віку, хворобливого, безпорадного стану він не тільки не зрозумів, який насправді документ підписав, а й помилився щодо правової природи правочину. Насправді він мав намір укласти договір довічного утримання, адже договір дарування є невигідним для нього, оскільки він є особою похилого віку з інвалідністю, а тому потребує постійної сторонньої допомоги та підтримки, додаткових матеріальних коштів на ліки та своє утримання. Враховуючи вищенаведене, просить суд визнати недійсним договір дарування нежитлової будівлі під номером [ADDRESS] , укладений між [PERSON] і [PERSON] , посвідчений 03.06.2009 приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Любов`ю Володимирівною та зареєстрований в реєстрі за №914. Відповідно до письмових пояснень третьої особи [PERSON] (дружини позивача) на момент укладення спірного договору дарування мала місце помилка щодо правової природи правочину. Позивач є її чоловіком і на момент укладення договору дарування він був інвалідом І групи після перенесеного ішемічного інсульту. Станом на дату укладення договору 03.06.2009 та станом на теперішній час він потребує постійного стороннього догляду. Зазначає, що у період, який передував укладенню цього договору, в їхньому з позивачем будинку за адресою: [ADDRESS] , з 2008 року після перенесеного ішемічного інсульту почала проживати її мати [PERSON] , яка також була інвалідом 2 групи. Отож, вона не мала можливості здійснювати одночасно догляд за двома інвалідами. Вказує, що між сторонами укладений спірний договір з умовою довічного утримання її чоловіка, на що вона давала письмову згоду, а не на безоплатне відчуження. [INFO] померла її мати. Внаслідок вищевказаних подій вона захворіла на онкологічне захворювання. Вважає, що є всі підстави для визнання недійсним спірного договору дарування. У підготовчому судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задоволити з підстав, наведених у позовній заяві. Також додала, що згаданий договір дарування є безоплатним. Права відповідача не порушуються, останній не користується спірним майном взагалі. Ключі від нежилового приміщення знаходяться у позивача, а також другий примірник договору. Відповідач та його представник - [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися. Представник відповідача - [PERSON] подала заяву про визнання позову, розгляд справи без участі відповідача та його представника. Вказує, що відповідач визнає позовні вимоги у повному обсязі, вважає його підставним та таким, який підлягає до задоволення. Додатково зазначає, що відповідач усвідомлює наслідки визнання недійсним договору дарування. [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилася. Приватний нотаріус Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В. у підготовче судове засідання не з`явилася, подала лист про розгляд справи у її відсутності, щодо вирішення спору покладається на думку суду. Заслухавши представника позивача, перевіривши матеріали справи, зокрема, заяву представника відповідача про визнання позову, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до пенсійного посвідчення серії [NUMBER] за № [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , має вид пенсії: за віком, термін дії: довічно, дата видачі: 17.10.2007. Як вбачається з довідки Дрогобицької міжрайонної МСЕК серії ЛВА-1 №355905 від 20.11.2007, [PERSON] , [INFO] , проведено первинний огляд огляд 20.11.2007, встановлено І групу інвалідності довічно, причини інвалідності - загальне захворювання. Згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , виданим виконавчим комітетом Доброгостівською сільською радою 28.02.2007 та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 28.02.2007 №13734809, [PERSON] є власником нежитлової будівлі під номером [ADDRESS] . 03.06.2009 між [PERSON] , 1947 року народження, та [PERSON] , 1979 року народження, укладено договір дарування нежитлової будівлі, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Спариняк Л.В., зареєстрований в реєстрі за №914. Згідно з п.п. 1, 2, 3, 4 згаданого договору дарувальник - [PERSON] безоплатно передає у власність обдарованого - [PERSON] належну йому на праві приватної власності нежитлову будівлю під номером [ADDRESS] , яка розташована на неприватизованій земельній ділянці. Правовстановлювальним документом на відчужувану дарувальником нежитлову будівлю є Свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 28.02.2007 та зареєстроване в Дрогобицькому ДК МБТІ та ЕО 28.02.2007 у реєстровій книзі №1, номером запису 7, реєстраційний номер 18002201. За даними Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №22918104 виданого КП Львівської обласної ради «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» 03.06.2009 нежитлова будівля цегляна, залізо-бетонні панелі, позначена літ A-1, загальною площею 348,3 кв.м. Дарунок цей сторонами оцінюється у 274910 грн. Відповідно до п. 13 договору дарування право власності на відчужувану нежитлову будівлю у обдарованого виникає з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержанням обдарованим примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Вказане підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №23006620, виданим Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 13.06.2009 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18002201). Згідно з технічним паспортом, виготовленим КП «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», станом на 24.03.2006 зазначена нежитлова будівля є виробничим цехом. У 2007 році [PERSON] захворів на ішемічний інсульт, як це підтверджується випискою історії хвороби за №3371 та даними медичного паспорта. У 2013 році позивач повторно потрапив у лікарню, що підтверджується випискою історії хвороби №1210 від 19.04.2013. Відповідно до листа Управління обслуговування громадян ГУ Пенсійного фонду України у Львівській області від 14.06.2024 розмір пенсійної виплати [PERSON] станом на 01.06.2024 становить 4179,23 грн. Також повідомлено, що сума пенсійної виплати [PERSON] за 2009 рік складає 8833,05 грн. Згідно з довідкою Тернопільського обласного клінічного онкологічного диспансеру від 14.12.2018 №214, [PERSON] , 1954 року народження, з 10.12.2018 отримувала черговий курс поліхіміотерапії. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] народилася [INFO] , актовий запис № 28, її батьками є: [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 03.11.1973, [PERSON] , 1947 року народження, та [PERSON] , 1954 року народження, зареєстрували шлюб 03.11.1973, актовий запис №28. Згідно з довідкою Доброгостівської амбулаторії загальної практики сімейної медицини від 21.10.2015, [PERSON] , 1930 року народження, померла [INFO] . Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення, породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді, коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Частиною першою статті 229 ЦК України визначено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно (частина перша статті 744 ЦК України). За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, тягар доказування обґрунтованості заявлених позовних вимог покладено на позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою ту обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Судом встановлено, що в тексті оспорюваного договору дарування в такому не зазначено про прочитання позивачем тексту вказаного договору та роз`яснення нотаріусом суті договору. Як вбачається з матеріалів справи, пояснень представника позивача, третьої особи - [PERSON] (дружини позивача), на момент укладення оспорюваного договору дарування позивач не усвідомив правової природи укладеного ним правочину, відповідно існують підстави, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним. Укладаючи оспорюваний договір, [PERSON] сподівався на те, що відповідач буде його довічно утримувати та у разі смерті - буде мати обов`язком його поховати, а тому під час укладення оспорюваного договору дарування він помилився щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, що вплинуло на його майно. [PERSON] , якому на час укладення оспорюваного договору було 62 роки, та який переніс ішемічний інсульт, є особою з інвалідністю І групи, потребував стороннього догляду та фінансової підтримки для придбання ліків. Врахувавши встановлені обставини щодо віку позивача на момент укладення договору дарування, стану здоров`я, потребу у зв`язку із цим стороннього постійного догляду, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованого, знаходження в позивача ключів від нежитлового приміщення та другого примірника договору, суд дійшов висновку про наявність помилки у діях позивача під час підписання ним згаданого договору. Відповідно до ч. 6 ст. 263 ЦПК України якщо одна із сторін визнала пред`явлену до неї позовну вимогу під час судового розгляду повністю або частково, рішення щодо цієї сторони ухвалюється судом згідно з таким визнанням, якщо це не суперечить вимогам статті 206 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Позовні вимоги визнані відповідачем у повному обсязі і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності викладених обставин або добровільності їх визнання. Разом з тим, визнання відповідачем позову прав, свобод чи інтересів інших осіб не порушує. Враховуючи викладене, суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. Відповідно до пункту 6 частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" з відповідача на користь позивача слід стягнути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, в сумі 605,60 грн.

Outcome: approved