Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

Представник позивача - адвокат Стратій О.І., який діє на підставі Договору про надання правової (правничої) допомоги від 16.04.2024, Ордеру на надання правничої (правової) допомоги від 16.04.2024 серії АР №1172624, Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №683 від 20.06.2008 звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати за [PERSON] право власності на 31/100 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після померлого [INFO] [PERSON] . В обґрунтування позову зазначив, що 03 квітня 2023 року після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яку прийняв [PERSON] на підставі заяви про прийняття спадщини від 07.04.2023 року зареєстрованої за №54. До складу спадкового майна входить, зокрема, 31/100 частини житлового будинку, розташована за адресою: [ADDRESS] та квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Приватним нотаріусом [PERSON] позивачу видано Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на квартиру [ADDRESS] . Повідомленням №55/01-16 від 07.02.2024 приватного нотаріуса Войтова В.В., позивачу було рекомендовано звернутись до суду з приводу визнання права власності в порядку спадкування на 31/100 частини житлового будинку, розташованої за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю документів, які підтверджують належність [PERSON] зазначеного майна, а саме оригіналу свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житловий будинок від 20.04.1993р. виданого міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів. Факт відкриття спадщини підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] . Факт належності спадкодавцю частини будинку підтверджується копією договору купівлі-продажу 1/2 частин будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] від 05.03.1991, зареєстрований в реєстрі за №1-488 державним нотаріусом та копією Свідоцтва № [NUMBER] від 20.04.1993 на 31/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Факт прийняття спадщини підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 27.12.2023 спадкова справа №31/2023, зареєстрована в реєстрі за №1602 приватним нотаріусом В.В. Войтовим та Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі №75287592 від 27.12.2023. Факт відмови у видачі свідоцтва про право на частину спадщини, а саме на 31/100 частини житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , підтверджується повідомленням №55/01-16 від 07.02.2024 приватного нотаріуса Войтова В.В. про необхідність звернення до суду з приводу визнання права власності в порядку спадкування на зазначене нерухоме майно, в зв`язку з відсутністю оригіналу свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житловий будинок від 20.04.1993р. виданого міськжитлоуправлінням виконкому Запорізької міської Ради народних депутатів. Ухвалою суду від 19.04.2024 відкрито провадження по справі. 03.06.2024 до суду надійшла копія спадкової справи №31/2023 від приватного нотаріуса Запорізького міського нотаріального округу Войтова Володимира Вікторовича. Ухвалою суду від 28.08.2024 підготовче судове засідання закрито та призначено справу до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення судового засідання без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про проведення судового засідання без його участі. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Запорізької міської ради в судове засідання не з`явився, поклався вирішення питання на розсуд суду про що надав відповідну заяву. Дослідивши позовну заяву, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до договору від 05.03.1991, що зареєстрований в реєстрі за №1-488 державним нотаріусом 5-ої Запорізької нотаріальної контори Шевченко О.М., [PERSON] купив 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель та споруджень, що знаходиться в [ADDRESS] . (а.с.10) На підставі зазначеного договору купівлі-продажу, Запорізькою міською Радою народних депутатів було видано Свідоцтво про право приватної власності на житловий будинок від 20.04.1993 №206, а саме про належність права власності на 31/100 частини житлового будинку з належними до нього будівлями, які знаходяться за адресою [ADDRESS] . (а.с.9) За вимогами п.п. 4, 9 Прикінцевих та перехідних положень діючого Цивільного кодексу України, який набрав чинності 1 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Оскільки договір купівлі-продажу нерухомості було укладено 05.03.1991, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України 1 січня 2004 року, та спір не стосується підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договору, до спірних відносин підлягають застосуванню правила, визначені Цивільним кодексом України від 18 липня 1963 року. Відповідно до ст. 224 Цивільного кодексу України від 18 липня 1963 року за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Судом встановлено, що сторони повністю виконали умови договору купівлі-продажу житлового будинку, зареєстрували договір у Державного нотаріуса, покупець зареєстрував право власності в Запорізькій міській Раді народних депутатів.. За приписами ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (згідно з ч.5 ст.1268 ЦК України). За правилами ч.1 ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. В ч.1 ст.1296 ЦК України закріплено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У відповідності до ч. 1 ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Водночас, нормами вказаної статті, так само як і іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у вигляді втрати права на спадщину. За правилами ч. 3 ст.1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ч.1 ст. 1298 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Отже, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, кінцевим строком не обмежена. Отримання свідоцтва про право на спадщину є правом спадкоємця, яке він може використати у будь-який час. Згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові №523/3522/16-цвід 14.08.2019 (провадження №61-21211св18), законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права, зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив державну реєстрацію права. Чинне законодавство України дозволяє спадкоємцю здійснити державну реєстрацію права власності спадкодавця після смерті останнього. Проте, позивач позбавлений такої можливості з огляду на те, що для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця потрібен укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат (у відповідності до п.1 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№1952-IV від 01.07.2004) та п.66 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015, в редакції постанови № 553 від 23.08.2016). Суд також погоджується з відповідністю обраного позивачем способу захисту його прав в судовому порядку, що відповідає положенням чинних нормативно-правових актів та судовій практиці. Повідомленням нотаріуса про відмову [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії (видачі свідоцтва про право на спадщину) перешкоджає захисту спадкових прав позивача в позасудовому порядку і є підставою для звернення до суду з метою визнання його права власності на 31/100 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] після смерті спадкодавця [PERSON] . Конституція України в ст.41 гарантує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом, захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Розкриття змісту права власності передбачено у ч.1 ст.317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. В ст.321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п.9 ч. 1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (№ 1952-IV від 01.07.2004), державна реєстрація права власності проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, вимоги спадкоємця про визнання права власності на спадкове майно можуть бути предметом розгляду судом після завершення процедури нотаріального розгляду письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством, яка завершується винесенням нотаріусом відповідної постанови про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку (Постанова Верховного Суду від 20.03.2020 у справі № 320/8118/17). Позовні вимоги про визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за заповітом на спірну квартиру є законними, ґрунтуються на вищезазначених нормах матеріального права, підтверджені належними та допустимими доказами, а тому підлягають задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а в разі якщо домовленості про укладення мирової угоди, відмову позивача від позову або визнання позову відповідачем досягнуто сторонами за результатами проведення медіації - 60 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За вказаних обставин, оскільки відповідач не заперечував проти позову, 50 відсотків судового збору, сплаченого позивачем, підлягає поверненню з державного бюджету. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved