Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

У січні 2024 року адвокат Лебєдєва Т.О. в інтересах позивача [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати\~колишню дружину позивача [PERSON] \~такою, що втратила право користування житловим приміщенням, знявши її з реєстрації за відповідним місцем проживання. В обґрунтовування позовних вимог вказано, що позивач є власником квартири, його колишня дружина не проживає у квартирі з 2020 року, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере. Так, відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні власністю, тому він вимушений звернутися з даним позовом до суду. Ухвалою суду від 01 лютого 2024 року позовна заява залишена без руху. Ухвалою суду від 16 лютого 2024 року позовна заява прийнята до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 12 березня 2024 року. Ухвалами суду від 12 березня 2024 року та від 16 квітня 2024 року розгляд справи відкладений, у зв`язку із неявкою сторін у судове засідання. 01 жовтня 2024 року представник позивача надала заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності позивача, у якій позовні вимоги підтримала. Відповідач у судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзив на позов не надала, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність від неї не надходило, у зв`язку з чим, відповідно до положень ч. 8 ст. 178, ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи. Відповідно до частини 1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у її задоволенні. Згідно ст.41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1ст.383ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. У відповідності до пункту 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.71,72,116,156ЖК УРСР стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1ст.214ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Суд встановив, що на підставі договору купівлі-продажу від 13 серпня 2007 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Договір посвідчений приватним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 2691. (а. с. 9-12) [PERSON] , позивач у справі та відповідач у справі [PERSON] перебували у шлюбі з 24 квітня 2009 року, та шлюб розірваний, що підтверджено рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 листопада 2020 року. (а. с. 7-8) Згідно актів про не проживання особи за місцем реєстрації від 02 квітня 2021 року та від 05 грудня 2023 року, засвідчених мешканцями будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] з 02 липня 2017 року. (а .с. 5,6) Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у раз і відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч. 1ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року, наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Суд, захищаючи права власності громадян, усуває перешкоди у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення; втрата права користування житловим приміщенням є наслідком відсутності члена сім`ї власника за місцем реєстрації. При вирішенні зазначеного спору суд також приймає до уваги правову позицію, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 січня 2020 року у справі N 754/613/18-ц, провадженні N61-1634св19, де Верховний Суд зазначив, що при вирішенні справ, щодо наявності передбачених законом підстав для виселення особи чи визнання такою, що втратила право користування, щодо суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі з`ясувати, чи є втручання у право особи на повагу до її житла не лише законним, а й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, визнання втративши права користування житловим приміщенням має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Проте належних та допустимих доказів вчинення відповідачкою дій, які б чинили позивачу перешкоди у користуванні або розпорядженні власністю, останнім суду не надані, відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, відповідно до ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», допускається зняття з реєстрації місця проживання особи за заявою власника житла. З огляду на це, позивачем не було доведено, що його право власності є порушеним, та що позивач позбавлений можливості зняти з реєстрації відповідача у квартирі на підставі вказаного закону. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, з урахуванням того, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження позовних вимог, суд вважає, що у позові про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням слід відмовити за недоведеністю. З урахуванням положень\~ст. 141 ЦПК України,\~в разі відмови в позові судові витрати позивачу не відшкодовуються.

Outcome: dismissed