Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-23 00:00:00

[PERSON] звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом до Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації про захист честі, гідності та ділової репутації, у якій позивач просить суд: - визнати недостовірною та такою, що порушує права [PERSON] на повагу до його гідності, честі та недоторканість ділової репутації, наступну інформацію, розповсюджену Департаментом соціальної політики Київської міської державної адміністрації в прийнятому рішенні Колегії Департаменту (наказ від 21 листопада 2019 року №278), по якому було виписано путівку №31 для поселення позивача до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та осіб, які не мають постійного місця проживання, яку 01 грудня 2020 року отримала працівниця пансіонату [PERSON] - зобов`язати Департамент соціальної політики Київської міської державної адміністрації спростувати поширену відносно [PERSON] недостовірну інформацію, шляхом озвучення в засобах масової інформації, в газетах «Вечірній Київ», «Київ та Влада», на сайті Київської міської державної адміністрації та на своїй сторінці сайту КМДА, які відбудуться після набрання судовим рішенням в даній справі, наступного тексту спростування «21 листопада 2019 року на колегії Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації, рішенням Колегії Департаменту (наказ від 21 листопада 2019 року №278) озвучувалися недостовірні та неправдиві відомості відносно [PERSON] , а саме те, що він «систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи. На зауваження адміністрації не реагує адекватно»; - стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду за розповсюдження недостовірної інформації у розмірі 100 000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що позивач зареєстрований та проживає у Київському пансіонаті ветеранів праці, є пенсіонером та інвалідом ІІ групи, має захворювання. Мешкаючи у пансіонаті веде активну громадську діяльність, є Головою правління Громадської організації «Ветеранів праці та війни, інвалідів», Головою Громадської ради при пансіонаті. На підставі наказу Колегії відповідача №278 від 21 листопада 2019 року позивачу виписано путівку №31 для поселення до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та осіб, які не мають постійного місця проживання, яку 01 грудня 2020 року отримала працівниця Пансіонату [PERSON] . Позивача визнано таким, що «систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи. На зауваження адміністрації не реагує адекватно». Наведене звинувачення позивач вважає наклепом, який мав на меті принизити його честь, гідність та ділову репутацію. Поширена відповідачем інформація стала відомою колегам позивача по Київському пансіонату ветеранів праці, соратникам по Громадській організації «Ветеранів праці та війни, інвалідів», Громадській раді при пансіонаті та завдала моральних страждань [PERSON] . Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 березня 2021 року справу розподілено судді Аксьоновій Н.М. Ухвалою суду від 26 березня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою суду від 28 травня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Відповідачу був наданий строк для надання відзиву на позовну заяву та клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст.190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу. Одночасно з копією ухвали про відкриття провадження у справі учасникам справи надсилається копія позовної заяви з копіями доданих до неї документів, крім випадків, якщо позов подано в електронній формі через електронний кабінет. 20 жовтня 2021 року директор Департаменту соціальної політики Київської міської державної адміністрації Світлий Р. подав відзив на позовну заяву, у якому заперечив проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх недоведеними та необґрунтованими. Зазначив, що наказ Департаменту від 21 листопада 2021 року №278 «Про введення в дію рішення Колегії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)» є службовим документом внутрішнього користування, який не має на меті невмисне розповсюдження чи поширення недостовірної інформації. Даним наказом було введено в дію рішення Колегії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), де серед іншого розглядалося питання щодо можливості подальшого перебування позивача в інтернат ній установі. Висловлена в наказі Департаменту думка щодо позивача є оціночним судженням за своїм змістом, а тому його особисті немайнові права не було порушено. 01 листопада 2021 року позивач подав відповідь на відзив, у якій просив позовні вимоги задовольнити з підстав наведених у позові. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступне. За ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що відповідно до витягу з рішення Колегії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженого наказом Департаменту від 21 листопада 2021 року №278, « [PERSON] , 1949 р.н. проживає в Київському пансіонаті ветеранів праці з 31 липня 2014 року. Систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи. На зауваження адміністрації не реагує адекватно. Враховуючи зазначене, адміністрація Пансіонату звертається з проханням щодо переведення [PERSON] до Київського центру соціальної адаптації престарілих, інвалідів та інших осіб, що не мають постійного місця проживання». У статті 32 Конституції України визначено, що кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 34 Конституції України встановлено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Згідно ст.201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно до Конституції України життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Відповідно статті297ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. (ч.1 ст.277 ЦК України) Беручи до уваги зазначені конституційні положення та положення ЦК України слід дійти висновку, що суди при вирішенні справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право(постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18). Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Тлумачення статті 277 ЦК України свідчить, що позов про спростування недостовірної інформації підлягає задоволенню за такої сукупності умов: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права; врахування положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини щодо її застосування. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 27 січня 2021 року у справі №381/2767/19, від 20 грудня 2021 року у справі №134/55/19, від 28 червня 2022 року у справі №723/4697/20. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. У рішенні ЄСПЛ у справі «Lingens v. Austria» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції. У даній справі ЄСПЛ вказав, що: «Суд повинен нагадати, що свобода вираження поглядів гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов самореалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» або тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості і широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе». Суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом спростування за позицією [PERSON] є інформація відповідача наступного змісту: «систематично порушує правила внутрішнього розпорядку, агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, вчиняє побиття та погрожує фізичною розправою працівникам установи. На зауваження адміністрації не реагує адекватно». Зазначену інформацію суд сприймає як фактичне твердження, а не оціночне судження як то вважає відповідач. Викладена у наказі інформація підтверджується листами Київського пансіонату ветеранів праці від 03 жовтня 2019 року №051/021-120, від 13 липня 2021 року №051021-88, відповідно до яких «підопічний [PERSON] продовжує систематично грубо порушувати правила внутрішнього трудового розпорядку пансіонату, а саме: агресивно відноситься до інших мешканців пансіонату, б`ється з працівниками пансіонату, погрожує фізичною розправою працівникам пансіонату, неадекватно реагує на зауваження адміністрації, псує майно пансіонату». На підтвердження наведеного до листа долучено доповідні записки працівників пансіонату, копію акту про порушення від 28 січня 2018 року, копію скарги. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ст. 76 ЦПК України суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. За приписами ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У відповідності до ч.1 ст.79 ЦПК України та ч.6 ст.81 ЦПК України докази мають відповідати ознакам достовірності, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що викладена у рішенні Колегії Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), затвердженому наказом Департаменту від 21 листопада 2021 року №278 інформація щодо [PERSON] є достовірною інформацією, а тому особисті немайнові права позивача не порушено. Оскільки позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди є похідними від позовних вимог про захист честі, гідності та ділової репутації, суд відмовляє у їх задоволенні. Таким чином, позов [PERSON] не підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню, а позивач звільнений від сплати судового збору як інвалід ІІ групи на підставі Закону, судові витрати з розгляду справи суд відносить на рахунок держави.

Outcome: dismissed