Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-13 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) про відшкодування моральної шкоди та просив стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь моральну шкоду в розмірі 100\~000,00 грн через неможливість змінити умови відбування покарання, втрачених можливостей та психологічного страждання через порушення відповідача. Свою позовну заяву мотивує тим, що він зазнав моральних та психологічних страждань через тривалу невизначеність щодо можливості зміни покарання та умов його відбування, що призвело до постійного стресу, депресії та почуття безвиході. Відсутність соціальних контактів і можливості працювати, бути на свіжому повітрі, а також ізоляція від суспільства спричинили почуття відчуженості. Втрата можливості захищати державу та рідних під час воєнних дій викликала почуття провини та безсилля. Постійна необхідність доводити свою правоту перед відповідачем та систематичні порушення його прав призвели до втрати віри в справедливість і правову систему. При цьому зазначає, що рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року в справі № №120/8688/23 визнано протиправними та скасовано рішення комісії відповідача по розгляду матеріалів, оформлене протоколом №5 від 14 березня 2023 року, яким [PERSON] відмовлено в представлені до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі та зобов`язано комісію повторно розглянути це питання. Вказує, що проблема має системний характер, про що також свідчить рішення суду від 30 січня 2024 року в справі №120/12756/23, а також вимога прокуратури від 15 лютого 2023 року за №20-164 вих-23.З часу рішення суду він не був залучений до комісії, про що йому невідомо, також 21 вересня 2023 року він звертався до керівництва відповідача з цього приводу. Таким чином, позивач вважає, що йому спричинена моральна шкода, розмір якої ним оцінений у 100 000,00 грн, які він просить стягнути на свою користь у її відшкодування. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 серпня 2024 року було відкрите спрощене позовне провадження у справі без повідомлення (виклику) осіб. Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№1), відповідач по справі, правом на подання відзиву не скористалася. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. Враховуючи вищевикладене та положення ст. 178, 279 ЦПК України, суд розглядає справу за наявними у справі матеріалами. Судом установлено, що позивач [PERSON] відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року, яке набрало законної сили 01 березня 2024 року, у адміністративній справі № 120/12756/23 було визнано протиправним та скасовано рішення комісії державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання біль м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 4 від 10 березня 2023 року, в частині відмови [PERSON] в можливості представлення до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язано комісію державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання біль м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених повторно здійснити розгляд питання щодо визначення можливості представлення засудженого [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року, яке набрало законної сили 05 березня 2024 року, в адміністративній справі №120/8688/23, визнано протиправним та скасовано рішення комісії державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених, оформлене протоколом № 5 від 14 березня 2023 року, яким [PERSON] відмовлено в представленні до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк та зобов`язано комісію державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1)" по розгляду матеріалів щодо застосування до засуджених умовно-дострокового звільнення, заміни невідбутої частини покарання біль м`яким, встановлення адміністративного нагляду за особами, звільненими з місць позбавлення волі, переведення засуджених повторно здійснити розгляд питання щодо можливості представлення [PERSON] до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. 21 вересня 2023 року позивач звертався до відповідача із заявою про завчасне повідомлення його чи його адвоката про дії пов`язані із підготовкою до комісії. Доказів щодо проведення засідання комісій матеріали справи не містять. За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до статей 55, 56 Конституції України\~кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1173 ЦК України. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді відшкодування шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії чи бездіяльності цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. І довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі\~статті 1173 ЦК України. Відповідно до\~статті\~82\~КК України\~особам,\~що відбувають\~покарання у\~виді обмеження\~або позбавлення\~волі,\~не відбута\~частина покарання\~може бути\~замінена судом\~більш м`яким\~покаранням.\~У цих\~випадках більш\~м`яке\~покарання призначається\~в межах\~строків,\~установлених у\~Загальній частині\~цього\~Кодексу\~для даного\~виду покарання,\~і не\~повинне перевищувати\~не відбутого\~строку покарання,\~призначеного вироком. Покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінено на покарання у виді позбавлення волі строком від п`ятнадцяти до двадцяти років, якщо засуджений відбув не менше п`ятнадцяти років призначеного судом покарання. Згідно з частиною 3\~статті 154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей\~81,\~82 КК України\~може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленого КК України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Відповідно до частини 12\~статті 154 КВК України разом із поданням щодо можливості представлення засудженого до довічного позбавлення волі до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким адміністрація виправної колонії подає до суду висновок щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі. Визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі та складення висновку здійснюються за участю уповноваженого органу з питань пробації. Порядок та методика визначення ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі встановлюються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері виконання кримінальних покарань. Основною метою подання висновку щодо ступеня виправлення засудженого до довічного позбавлення волі є забезпечення суду інформацією, що є необхідною для визначення можливості заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на більш м`яке та визначення в індивідуальному порядку строку позбавлення волі засудженому, стосовно якого вирішується зазначене питання. Порядок визначення ступеня виправлення засудженого, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 19 січня 2023 року за № 117/39173 (надалі Порядок). Цей Порядок визначає обсяг, механізм оформлення персоналом установи виконання покарань (слідчого ізолятора) матеріалів стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до статей 81,\~82\~Кримінального кодексу України, для визначення ступеня виправлення засудженого. Відповідно до п.3 Порядку адміністрація установи після відбуття засудженим установленого статтями 81, 82 КК України строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання та надіслати клопотання до суду щодо можливості представлення засудженого до заміни покарання у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Разом з поданням до суду надаються документи, перелік яких встановлений\~пунктом 9\~розділу VI Інструкції про роботу відділів (груп, секторів, старших інспекторів) контролю за виконанням судових рішень установ виконання покарань та слідчих ізоляторів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 червня 2012 року № 847/5, зареєстрованої у Міністерстві юстиції України 14 червня 2012 року за № 957/21269, та висновок щодо ступеня виправлення засудженого, форма якого наведена в\~додатку\~до Методики визначення ступеня виправлення засудженого. Відповідно до пунктом 9\~розділу VI вказаної Інструкції до подання долучається висновок щодо ступеня виправлення засудженого, характеристика на засудженого, яка містить оцінку ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, визначену з використанням підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту, дані про достроково не зняті або не погашені в установленому законом порядку стягнення, зазначені в частині першій статті 132 КВК України, та особова справа. Відповідно до п.5 Порядку проєкт висновку готується начальником відділення соціально-психологічної служби, до якого розподілено засудженого, а стосовно засуджених, щодо яких може бути застосовано заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк - за участю представника уповноваженого органу з питань пробації. За потреби до визначення ступеня виправлення засудженого та складення щодо засудженого проєкту висновку залучаються начальник відділу соціально-виховної та психологічної роботи установи, начальник сектору максимального рівня безпеки, начальник оперативного підрозділу, підрозділу нагляду і безпеки (режиму і охорони) установи, медичний працівник, інспектор з питань підготовки до звільнення, оперативні працівники, майстри виробництва, працівники закладу загальної середньої освіти та інші працівники установи. Відповідно до 6. Порядку проект висновку складається з урахуванням оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення, проведеної згідно з методичними рекомендаціями, визначеними Міністерством юстиції України, та з використанням підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту, а також стану реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим, яка є складовою Щоденника індивідуальної роботи із засудженим, Щоденника соціально-виховної роботи із засудженим неповнолітнім, визначених Положенням про відділення соціально-психологічної служби, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 04 листопада 2013 року № 2300/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 04 листопада 2013 року за № 1863/24395, та інформації, отриманої від уповноваженого органу з питань пробації (щодо засуджених до довічного позбавлення волі). У разі відмови засудженого брати участь у складенні проекту висновку та надавати інформацію, необхідну для його підготовки, засуджений підтверджує це повідомленням, форма якого наведена у додатку 4 до цього Порядку. Таке повідомлення після розгляду в установленому порядку комісією, визначеною розділом VI Інструкції (далі - комісія), долучається до особової справи засудженого. Такі приписи Порядку узгоджуються із положеннями Методики визначення ступеня виправлення засудженого, що затверджена наказом Міністерства юстиції України від 19 січня 2023 року № 294/5, яка регламентує, що під час складання проекту висновку враховуються: інформація, отримана з матеріалів особової справи; дані з Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; оцінка ризику вчинення повторного кримінального правопорушення, визначена за допомогою підсистеми «КАСАНДРА» Єдиного реєстру засуджених та осіб, узятих під варту; стан реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим; дані Щоденника. Пунктом 9 Порядку визначено, що засуджений до довічного позбавлення волі додатково до подання щодо можливості представлення його до заміни покарання у виді позбавлення волі на певний строк повинен подати індивідуальний план виправлення та ресоціалізації, форма якого затверджується Міністерством юстиції України. Індивідуальний план має містити заходи, здійснення яких у період відбування більш м`якого покарання у виді позбавлення волі на певний строк дасть змогу засудженому усунути фактори, що можуть негативно впливати на утримання від вчинення повторного кримінального правопорушення, та факти, що свідчать про перспективи виправлення та ресоціалізації засудженого після звільнення. Індивідуальний план складається засудженим до довічного позбавлення волі разом з начальником відділення СПС у термін не більше ніж 15 календарних днів після завершення проведення оцінки ризиків вчинення повторного правопорушення у двох примірниках. Один примірник зберігається у засудженого, другий - у начальника відділення СПС. Стан його виконання перевіряється заступником начальника установи із соціально-виховної та психологічної роботи кожні шість місяців, про що робиться відповідна відмітка. При цьому\~наказом Міністерства юстиції України від 04 листопада 2013 року № 2300/5\~затверджено Положення про відділення соціально-психологічної служби (надалі - Положення). Абзацом 3 пункту 2 розділу І цього Положення визначено, що індивідуальна програма соціально-виховної роботи із засудженим - документ, що визначає цілі роботи із засудженим та заходи, спрямовані на задоволення криміногенних потреб і досягнення позитивних змін у житті засудженого, відповідальних осіб за їх виконання, чіткі терміни виконання та містити примітку про результати виконання кожного заходу. Індивідуальна програма складається спільно із засудженим, зрозумілою для нього мовою, з урахуванням віку, рівня розвитку, життєвого досвіду, сформованих життєвих навичок. Начальник відділення соціально-психологічної служби, до якого розподілено засудженого, ознайомлює його з індивідуальною програмою та тими заходами, які мають бути реалізовані у її межах. Ціль в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим - бажаний очікуваний результат соціально-виховної та психологічної роботи із засудженим в межах визначеної криміногенної потреби; заходи в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим - конкретні кроки, які мають бути впроваджені для досягнення кожної визначеної цілі щодо впливу на криміногенну потребу засудженого. Визначення заходів залежить від рівня життєвих навичок засудженого, його досвіду та розуміння виконання визначених заходів. Складні заходи, які реалізовуються у кілька етапів, ліпше розділити і прописати окремими пунктами (абзаци 3 та 4 пункту 2 розділу І Положення № 2300/5). Відповідно до пункту 9 розділу І Положення соціально-виховна та психологічна робота із засудженими здійснюється відповідно до індивідуальних програм, які складаються за результатами медичного обстеження, психодіагностики і психолого-педагогічного вивчення, кримінологічної, кримінально-правової характеристики, оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та реалізуються, в тому числі за допомогою програм диференційованого виховного впливу. Ступінь виправлення засуджених визначається з урахуванням оцінки ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення та стану реалізації індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим. Оцінка ризиків вчинення повторного кримінального правопорушення проводиться згідно з методичними рекомендаціями, визначеними Міністерством юстиції України. У результаті проведення оцінки ризиків визначаються криміногенні потреби засудженого, на мінімізацію яких спрямовуються цілі та заходи в межах індивідуальної програми соціально-виховної роботи із засудженим. Індивідуальна програма соціально-виховної роботи із засудженим складається начальником відділення соціально-психологічної служби, до якого було розподілено засудженого. Індивідуальна програма є документом, який постійно використовується в роботі із засудженим, коригується та доповнюється за необхідності. Відповідно до\~п.10\~Порядку якщо\~засуджений виявив\~бажання звернутися\~до суду\~особисто щодо\~заміни покарання\~відповідно до\~статей 81,\~82\~Кримінального кодексу\~України та\~в інших\~випадках,\~передбачених кримінально-виконавчим\~законодавством,\~він письмово\~звертається до\~адміністрації установи. Адміністрація установи протягом п`яти днів безкоштовно зобов`язана надати засудженому копії документів, передбачених\~абзацом другим\~пункту 3 цього Порядку, для подальшої подачі їх до суду в установленому законодавством порядку. Як установлено судом питання заміни [PERSON] покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк розглядалося комісією відповідача та остання наразі тричі приймала рішення, якими відмовлено [PERSON] в можливості представлення його до заміни покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Рішення комісії, оформлене протоколом №21 від 17 листопада 2022 року, було скасоване 15 лютого 2023 року Вінницькою обласною прокуратурою, як таке, що прийняте за відсутності вказаного вище Порядку, який затверджений лише 19 січня 2023 року. Рішення комісії, оформлене протоколом №4 від 10 березня 2023 року, визнано протиправним та скасоване рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 30 січня 2024 року, яке набрало законної сили 01 березня 2024 року, у адміністративній справі № 120/12756/23. Суд, скасовуючи рішення, вказував, зокрема на відсутність відповідної індивідуальної програми соціально-виховної роботи, яка розроблена для засудженого [PERSON] . Рішення комісії, оформлене протоколом № 5 від 14 березня 2023 року, визнано протиправним та скасоване рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 01 лютого 2024 року, яке набрало законної сили 05 березня 2024 року, у адміністративній справі № 120/8688/23. Ухвалюючи вказане рішення в цій справі суд встановив певні порушення, зокрема: із висновком щодо ступеня виправлення засуджений не ознайомлений, висновок не містить підпису представника уповноваженого органу з питань пробації. Крім того не надана відповідна індивідуальна програма соціально-виховної роботи засудженого [PERSON] та останній не проходив тестування з психологом. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України). У даній\~справі в силу положень ч.4 ст.82 ЦПК України вказані рішення Вінницького окружного адміністративного суду мають преюдиційне значення у цій справі, оскільки вказаним судовим рішенням встановлено факт протиправності рішень відповідача і вказана обставина належала до предмета доказування та безпосередньо досліджувалася і встановлювалася судом, що відображено в мотивувальній частині судового рішення. При цьому за результатами вирішення спору по суті суд не тільки визнав рішення протиправними, але і зобов`язав відповідача повторно розглянути ці питання. Наразі доказів щодо виконання рішення суду та розгляду надалі питання заміни [PERSON] покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк матеріали справи не містять. Суд дійшов висновку, що в результаті таких неправомірних рішень відповідача та його бездіяльності права позивача були порушені, що призвело до певних душевних страждань, особа тратила зусилля на відновлення своїх прав, а тому суд дійшов висновку, що позивачу підлягає відшкодуванню моральна шкода. Щодо її розміру, то слід зазначити, що відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява № 68490/01, § 62). При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. Визначаючись щодо її розміру, суд враховує, що характер завданої шкоди, пов`язаний не тільки з протиправними рішення відповідача, але й з тривалістю вирішення питання, а тому зважаючи на глибину душевних страждань та переживання, час, витрачений на захист своїх прав, конкретні обставин справ, та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості суд дійшов висновку, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню в розмірі 1000,00 грн. Суд дійшов висновку, що вказаний розмір є достатнім для розумного задоволення потерпілої особи і не призведе до її безпідставного збагачення за рахунок коштів державного бюджету. При цьому суд не бере до уваги твердження позивача щодо неможливості змінити умови покарання та втрачених можливостей, як обґрунтування моральної шкоди, зважаючи, що позивач не позбавлений права ініціювання питання заміни покарання, так і права на спонукання виконання рішення суду. Слід зазначити, що відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяну шкоду. Зважаючи на вказане Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№1) є належним відповідачем, а шкода (у тому числі моральна), завдана фізичній особі (позивачеві), внаслідок незаконних дій відшкодовується державою. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду від 08.11.2017 року у справі № 6-99цс17, згідно якої спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно; при цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними й їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. При цьому суд відмічає, що Державна казначейська служба України є центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів. Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 638/14007/17, від 27 січня 2021 року у справі № 753/9824/17, від 17 лютого 2021 року у справі № 459/2386/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 522/4970/18, від 26 січня 2022 року у справі № 953/6561/20, від 12 квітня 2023 року у справі № 174/207/22. Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 6\~ст. 141 ЦПК України.

Outcome: partial