Jurisdiction: civil
Date: 2024-10-15 00:00:00

03.07.2024 представник позивача, адвокат Дорошенко Марина Анатоліївна, звернулася до суду з даним позовом, шляхом направлення через підсистему «Електронний суд», що зареєстрований судом 04.07.2024, обґрунтовуючи тим, що 27.12.2018 між Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено Кредитний договір №22032000103563, у відповідності до якого позичальник отримав кредитні кошти в розмірі 49600,00 грн із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами 0,001% річних зі строком кредитування 60 місяців до 27.12.2023. Після підписання Кредитного договору відповідач власним підписом засвідчив факт взяття на себе відповідного зобов`язання, а саме повернути надані в тимчасове користування кредитні кошти, сплатити відсотки за користування кредитними коштами та комісію, що передбачена кредитним договором. Відповідно до виписки по особистому рахунку відповідача, вбачається, що АТ «Банк Кредит Дніпро» було перераховано кредитні кошти на особистий рахунок Боржника як це передбачено умовами Кредитного договору, а тому, АТ «Банк Кредит Дніпро» виконав всі передбаченні умови договору, а саме ознайомив відповідача з умовами кредитного договору та надав в тимчасове користування кредитні кошти в зазначеному розмірі.15.12.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу №15/12/2021, відповідно до якого ТОВ «Цикл Фінанс» набуло право Нового кредитора до Відповідача за Кредитним договором.На дату звернення до суду борг відповідача за кредитним договором становить 55404,52 грн, який складається з: суми боргу по тілу кредиту становить 34639,41 грн,\~ суми боргу по відсоткам 3405,11 грн та суми боргу по комісії 17360 грн. Також, у відповідності до ст. 625 ЦК України, відповідач зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням 3% річних за кредитним договором, що становить 199,30 грн, за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 (кількість днів прострочення 70 днів) та зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за кредитним договором, що становить 1225,65 грн, за період з 15.12.2021по 23.02.2022 (сукупний індекс інфляції 103,538%). Відповідач свої зобов`язання належним чином не виконав, тому, позивач просить у судовому порядку стягнути з відповідача [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018 у розмірі 56829,46 грн, а також стягнути з відповідача судові витрати у розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7570,00 грн. 29.07.2024 судом постановлено ухвалу, якою прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 23.09.2024 відповідач - [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву, мотивуючи тим, що ним упродовж з січня 2019 року по лютий 2022 року включно вносилися платежі у рахунок погашення боргу за кредитним договором № 22032000103563 на загальну суму 27700,00 грн, відповідно, здійснювалося часткове погашення заборгованості за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018. Заборгованість за кредитним договором виникла не через його навмисні дії, а в силу об`єктивних обставин, а саме, у зв`язку з тим, що ПрАТ «Росава» (Білоцерківський шинний завод № 2), де він працює, перебував у вимушеному простої певні періоди упродовж 2020, 2022, 2023 років через пандемію Covid-19 та повномасштабну війну РФ проти України. Разом із тим, на дату звернення ТОВ «Цикл Фінанс» до суду борг за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018 становив 55404,53 грн, що включає в себе: суму боргу по тілу кредиту становить 34 639,41 грн, суму боргу по відсотках - 3 405,11 грн, суму боргу по комісії - 17 360.0 грн. Вказана сума відповідає сумі права грошової вимоги, яке було відступлене 15.12.2021 AT «Банк Кредит Дніпро» на користь ТОВ «Цикл Фінанс» на підставі Договору факторингу №15/12/2021. З цього вбачається, що новий кредитор, звертаючись до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості, не врахував те, що він вніс платежі на погашення заборгованості за кредитним договором № 22032000103563 на загальну суму 4 000,0 грн після дати укладення Договору факторингу №15/12/2021, тобто заміни кредитора у зобов`язанні. Так сталося, оскільки, він, як боржник, не отримав жодних доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Враховуючи вищезазначене, вважає, що сума боргу по тілу кредиту у розмірі 34 639,41 грн, повинна бути зменшена на суму 4 000,0 грн, які було ним внесені: 21.01.2022 у розмірі 1000,00 грн;10.02.2022 у розмірі 1000,00 грн;18.07.2022 у розмірі 1000,00 грн; 04.08.2022 у розмірі 1000,00 грн, оскільки враховуючи, що він як боржник не отримав жодних доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, сплата ним боргу у сумі 4000,00 грн первісному кредиторові є належним виконанням. AT «Банк кредит Дніпро», безпідставно включено до розрахунку заборгованості комісію в сумі 17 360,00 грн. Згідно зі ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно- правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Верховний Суд у постанові від 27.01.2021 у справі № 176/585/17 зазначив, що виходячи зі змісту вищевказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту - позичальнику. Таким чином, сплата позичальником на користь банку комісії у вигляді щомісячної винагороди є нікчемною, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено ч.3 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», яка була чинною на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Тому банк не може стягувати з позичальника платежі за дії, які він вчиняє на власну користь (ведення кредитної справи, договору, розрахунок і облік заборгованості за кредитним договором тощо), чи за дії, які позичальник вчиняє на користь банку (наприклад, прийняття платежу від позичальника), чи за дії, що їх вчиняє банк або позичальник з метою встановлення, зміни, припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін тощо). Інакше кажучи, банк неповноважний стягувати з позичальника плату (комісію) за управління кредитом, адже такі дії не становлять банківську послугу, яку замовив позичальник (або супровідну до неї), а є наслідком реалізації прав та обов`язків банку за кредитним договором і відповідають економічним потребам лише самого банку (п. 29 постанови Верховного Суду у справі № 363/1834/17). Оскільки обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, слід визначити, що встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу. При цьому позивач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит. Більше того, матеріали справи не містять і приблизного переліку послуг, які надаються банком. Тобто, відсутнє двостороннє належне погодження сплати комісії банку та визначення обсягу послуг банку, за яку є необхідність сплачувати комісію. Також, у постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково - касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору № 22032000103563 від 27.12.2018 (колонка 8 графіка). Розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування складає 1736,00 грн. на місяць за весь строк кредитування, починаючи з 27 січня 2019 року. При цьому, в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Так як, у кредитному договорі, не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються йому та за які банком встановлена щомісячна комісія, а тому AT«Банк Кредит Дніпро» не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З цього вбачається, що положення договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними, а позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 17 360,0 грн є необґрунтованою та незаконною. Щодо стягнення з нього інфляційних втрат за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 у розмірі 1225,65 грн та 3 % річних в розмірі 199,3 грн, за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018, то у даному договорі не зазначені штрафні санкції за порушення грошових зобов`язань, тому відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з банк дотримався вимог, передбачених ч.2 ст.11 11 Закону № 1023-ХІІпро повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів, інфляційних нарахувань) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічні висновки викладені й у постанові Великої Палати Верховного суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17. До того ж, у п. 6 «Додаткова інформація» у графі «Наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит (пеня, штрафи, інші платежі) відсутні дані про застосування будь-яких санкцій. Тож, із цього випливає, що у ТОВ «Цикл Фінанс» відсутні законні підстави для стягнення з нього на користь ТОВ «Цикл Фінанс» «збитків від інфляції» за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 у розмірі 1080,25 грн, 3% річних у розмірі 175,65 грн., за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то дані позовні вимоги ТОВ «Цикл Фінанс» не можуть бути задоволені у повному обсязі, а лише пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог. Тому, просив врахувати при прийнятті рішення те, що він частково погасив борг за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018 на загальну суму 27 700,00 грн, просив суд зменшити суму боргу по тілу кредиту на суму 4 000,00 грн, які були внесені ним первісному кредитору та відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» щодо стягнення суми боргу по комісії - 17 360,00 грн, збитків від інфляції у розмірі 1080,25 грн та 3% річних у розмірі 175,65 грн. Також, просив зменшити розмір стягнення судових витрат пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог та у зв`язку з незадовільною фінансовою спроможністю, просив дозволити йому сплачувати суму боргу, яка буде ухвалена рішенням суду, шляхом часткового внесення платежів. 01.10.2024 представник позивача, адвокат Дорошенко Марина Анатоліївна, подала до суду відповідь на відзив, в якому зазначила, що факт неповідомлення боржника про уступку права вимоги новому кредитору за умови невиконання боржником грошового зобов`язання не є підставою для звільнення боржника від виконання зобов`язань. На момент подання позовної заяви зобов`язання з приводу повернення кредитних коштів за Кредитним договором становило 55404,53 грн, що відповідає сумі права грошової вимоги, яке було відступлено АТ «Банк Кредит Дніпро» та включає в себе: суму боргу по тілу кредиту, що становить 34 639,41 грн, суму боргу по відсотках 3 405,11 грн та суму боргу по комісії 17 360,00 грн. ТОВ «Цикл Фінанс» не було відомо про платежі за Кредитним договором після укладення Договору факторингу №15/12/2021 від 15.12.2021, тому вони не були враховані при зверненні до суду. Вказані кошти на рахунки ТОВ «Цикл Фінанс» не надходили. Інформація щодо погашення заборгованості за кредитним договором буде уточнена після звернення до АТ «Банк Кредит Дніпро» та у разі підтвердження погашень вони будуть враховані та зменшено позовні вимоги. Оскільки ТОВ «Цикл Фінанс» не отримувало коштів на погашення боргу за кредитним договором, сума боргу, враховуючи санкції ст. 625 ЦК України залишається сталою та становить 56 829,46 грн, яка складається із: заборгованості по тілу кредиту 34 639,41 грн, прострочена заборгованість по відсоткам 3 405,11 грн, прострочена заборгованість по комісії 17 360,00 грн, збитки від інфляції 1 225,65 грн та 3% річних у відповідності до ст. 625 ЦК України 199,30 грн. Щодо законності нарахування та стягнення комісії, то відповідно до п.1.1 Кредитного договору №22032000103563 від 27.12.2018 Банк надає Клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а Клієнт зобов?язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим Договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим Договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним Договором в повному обсязі. Згідно з п.1.2 Кредитного договору за цим Договором Банк надає Клієнту грошові кошти (далі - Кредит) на наступних умовах: сума Кредиту 49 600,00 грн, строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення Кредиту: 27 грудня 2023 року, цільове призначення: на споживчі потреби,щомісячна комісія за обслуговування Кредиту: 3,5% від суми кредиту, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом: 0,001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом: 56% річних. За п.1.3 Кредитного договору Банк формує Графік платежів, який викладено в розділі 4 цього Договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за Кредитом, сплати процентів за користування Кредитом, щомісячної комісії, вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та ін. Згідно з п.3.6.2 Кредитного договору Банк надав для ознайомлення в письмовій формі Паспорт продукт. Відповідно до п.2 ч.4 Паспорту споживчого кредиту щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить: 1736,00 грн. Відповідач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, у тому числі з графіком щомісячних платежів за кредитними договором, паспортом споживчого кредиту, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловив та з ними погодився, про що свідчать його підписи. Підписавши Кредитний договір та Паспорт споживчого кредиту Відповідач підтвердив, що він отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних нею умов кредитування. Відповідно до п.4 ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за супровідні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Відповідно до ч.2 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. Відповідно до п.2 ч.4 Паспорта споживчого кредиту зазначено розмір комісії за користування кредитними коштами, які були узгодженні з Відповідачем, а тому стягнення з відповідача заборгованості за надані додаткові послуги, які були узгоджені є правомірними, а їх розмір чітко був визначений під час укладання договору. Також зазначає, що у період з 15.12.2021 (дата укладання Договору факторингу) по 03.07.2024 (дата звернення до суду) жодна комісія не нараховувалась. Щодо правомірності стягнення інфляції та 3% річних, то відповідно до умов кредитного договору та паспорту споживчого кредиту відсутні дані про застосування санкцій за прострочення або невиконання зобов`язань у вигляді пені, штрафів чи інших платежів, проте вказані обмеження не стосуються нарахування 3% річних та інфляції. Окрім того, 3% річних та індекс інфляції ТОВ «Цикл Фінанс» нараховував лише з 15.12.2021, тобто з дня відступлення права вимоги до Товариства та до 23.02.2022. З моменту відступлення права вимог сума нарахувань відсотків та комісії є сталою та не нараховувалась ТОВ «Цикл Фінанс», а тому до позичальника не було застосовано подвійної санкції за не сплату кредиту. Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, то ТОВ «Цикл Фінанс» до позовної заяви було додано рахунок-фактура, акт приймання-передачі надання послуг та платіжну інструкцію про сплату адвокатських послуг, що підтверджує витрати позивача на надання правничої допомоги для захисту свої порушених прав. Тому, просила позовну заяву задовольнити в повному обсязі. 14.10.2024 судом постановлено ухвалу, якою забезпечено участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції за допомогою програмного забезпечення «EasyCon» учасника справи: представника позивача, за довіреністю [PERSON] . Представник позивача, за довіреністю у справі - [PERSON] , у судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, 16.10.2024 подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності представника позивача, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 16.10.2024 подав до суду письмову заяву, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги визнає частково. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків ( ст. 11 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 27.12.2018 між Акціонерним товариством «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] укладено кредитний договір №22032000103563 (а.с. 18-19, 185), відповідно до умов якого банк надає Клієнту грошові кошти (кредит) у тимчасове платне користування на споживчі потреби, а Клієнт зобов?язується повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісії, що передбачені цим Договором, а також здійснити всі інші платежі за кредитом у встановлених цим Договором розмірах і строках та виконати свої зобов`язання за даним Договором в повному обсязі. Відповідно до п.1.2 Кредитного договору за цим Договором Банк надає Клієнту грошові кошти на наступних умовах: сума Кредиту 49 600,00 грн, строк кредитування 60 місяців, кінцева дата повернення Кредиту: 27 грудня 2023 року, цільове призначення: на споживчі потреби, щомісячна комісія за обслуговування Кредиту: 3,5% від суми кредиту, процентна ставка за користування кредитом є фіксованою та нараховується у наступному розмірі: на строкову заборгованість за кредитом: 0,001% річних; на прострочену заборгованість за кредитом: 56% річних. Відповідно до п.1.3 Кредитного договору Банк формує Графік платежів, який викладено в розділі 4 цього Договору, із зазначенням сум погашення основного боргу за Кредитом, сплати процентів за користування Кредитом, щомісячної комісії, вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та ін. Відповідно до п. 1.4 Кредитного договору кредит надається шляхом зарахування суми кредиту на поточний рахунок клієнта відкритий у АТ «Банк Кредит Дніпро». Відповідно до п. 3.1 Кредитного договору платежі з погашення заборгованості за кредитом, сплата процентів та щомісячної комісії за обслуговування кредиту здійснюються у вигляді щомісячних ануїтетних (рівномірних) платежів (обов`язковий платіж). Згідно з п.3.6.2 Кредитного договору банк надав для ознайомлення в письмовій формі Паспорт продукту. Згідно розділу 4 Кредитного договору банком сформовано графік платежів, із зазначенням сум погашення основного боргу за Кредитом, сплати процентів за користування Кредитом, щомісячної комісії, вартості всіх супутніх послуг, реальної процентної ставки та ін. Також, встановлено, що відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту «Кредит готівкою зі страховкою Промо 2019 60 міс.» та договір добровільного страхування життя №22032000103563 від 27.12.2018(а.с. 186, 188). Відповідно до ч. 4 Паспорту споживчого кредиту щомісячна комісія за обслуговування кредиту становить: 1736,00 грн\~ та плата за програмою страхування становить 9600,00 грн. Відповідно до приписів ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Передбачено ст. 628 ЦК України, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, встановлено, що вказаний кредитний договір №22032000103563 від 27.12.2018, підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, сторони визначили всі істотні умови договору, а тому, саме з 27.12.2018 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами, що визнається відповідачем. Вищевказані обставини визнаються відповідачем, а відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. 15.12.2021 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Цикл Фінанс» було укладено Договір факторингу №15/12/2021 (а.с. 35-41), відповідно до умов якого фактор передає\~ грошові кошти в розпорядження клієнта (ціна продажу) за плату, а клієнт відступає факторові право грошової вимоги до боржників за кредитними договорами. Згідно з п. 6.2.2 Договору, права вимоги переходять до фактора з моменту набрання чинності даним договором та підписання акту-приймання передачі прав вимоги, після чого фактор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно їх заборгованості. З витягу з реєстру боржників до договору факторингу №15/12/2021 від 15.12.2021 (а.с. 17), вбачається, що до переліку входить кредитний договір №22032000103563 від 23.12.2018, позичальником за яким є [PERSON] та загальна сума заборгованості за договором становить 55404,52 грн.\~ Згідно акту приймання-передачі прав вимог за договором факторингу №15/12/2021 від 15.12.2021 (а.с. 24), клієнт АТ «Банк Кредит Дніпро» передав, а фактор ТОВ «Цикл Фінанс» прийняв права вимоги у повному обсязі. З копії платіжної інструкції№3251 від 15.12.2021 (а.с. 23) вбачається, що ТОВ «Цикл Фінанс» здійснило оплату згідно п. 7.1 договору факторингу №15/12/2021 від 15.12.2021 на суму 9500001,00 грн. Судом встановлено, що первісний кредитор АТ «Банк Кредит Дніпро» виконало в повному обсязі умови кредитного договору, надавши відповідачу обумовлену суму кредиту, однак, відповідач прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором №22032000103563 від 27.12.2018належним чином не виконав, внаслідок чого за період з 27.12.2018 по 14.12.2021АТ «Банк Кредит Дніпро» нарахувало відповідачу заборгованість на загальну суму 55404,52 грн, що складається з: 34639,41 грн заборгованості за тілом кредиту; 3405,11 грн заборгованості за відсотками, 17360,00 грн заборгованості за комісією, що підтверджується розрахунком заборгованості, довідкою ТОВ «Цикл Фінанс» від 21.06.2024 та випискою з особового рахунку за кредитним договором №22032000103563 від 27.12.2018 (а.с. 20, 42-91, 92-95, 96-157) та саме таку суму заборгованості АТ «Банк Кредит Дніпро» за договором факторингу №15/12/2021 від 15.12.2021передало позивачу ТОВ «Цикл Фінанс», в результаті чого позивач набув право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, що не заперечується відповідачем. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлюється договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. Відповідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму або не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів. На підставі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач заперечуючи проти позовних вимог, зазначає, що в період з січня 2019 року по лютий 2022 року включно вносилися платежі у рахунок погашення боргу за кредитним договором №22032000103563 від 27.12.2018 на загальну суму 27700,00 грн. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, виходячи з наступного. Так, з матеріалів справи, а саме: копій квитанцій за період з 25.01.2019 по 25.11.2021 (а.с. 189-193), вбачається, що відповідач вносив грошові кошти на погашення заборгованості за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018. Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц). З розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку вбачається, що первісним кредитором АТ «Банк Кредит Дніпро» були враховані грошові кошти, які були сплачені відповідачем [PERSON] за період з 25.01.2019 по 25.11.2021 в рахунок погашення заборгованості та станом на 15.12.2021 заборгованість відповідача за кредитним договором становить 55404,52 грн, що складається із: 34639,41 грн заборгованості за тілом кредиту, 3405,11 грн заборгованості за відсотками, 17360,00 грн заборгованості за комісією. Суд вважає, що наданий позивачем розрахунок та виписка по особовому рахунку є належними та допустимими доказами утвореної заборгованості, а заперечуючи заявлений позивачем розмір заборгованості відповідач свого розрахунку, який би спростовував доводи позивача щодо суми боргу за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018, до суду не надав. Також, відповідач заперечуючи проти позовних вимог зазначає, що новий кредитор, звертаючись до суду з позовом про стягнення з нього заборгованості не врахував те, що він вніс платежі на погашення заборгованості за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018 на загальну суму 4 000,00 грн після дати укладення договору факторингу №15/12/2021, тобто заміни кредитора у зобов`язанні, оскільки він як боржник не отримав жодних доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. Суд враховує дане твердження відповідача, виходячи з наступного. Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За змістом ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник у зобов`язанні не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Положеннями ст. 1077, 1078 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Ст. 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним. Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом. Отже, за змістом наведених вище положень закону заміна кредитора на фактора не означає звільнення боржника від обов`язку виконати зобов`язання, а лише надає боржникові право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце та у випадку, коли таких доказів не надано, виконати зобов`язання на рахунок первинного кредитора. При цьому аналіз змісту ст. 1082 ЦК України дозволяє дійти висновку, що викладені в ній положення щодо обов`язку боржника здійснити платіж факторові за умови, що боржник одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові, стосуються позасудового порядку вирішення спору. При цьому невиконання фактором цього обов`язку не звільняє боржника від виконання обов`язків за кредитним договором, а лише дає йому право на виконання свого обов`язку перед первісним кредитором. З копій квитанцій від 21.01.2022, 10.002.2022, 18.07.2022 та 04.08.2022 (а.с. 193, 194) вбачається, що [PERSON] здійснив погашення суми боргу, згідно кредитного договору № 22032000103563 від 27.12.2018, на загальну суму 4 000,00 грн, а саме: 21.01.2022 у розмірі 1000,00 грн, 10.02.2022 у розмірі 1000,00 грн, 18.07.2022 у розмірі 1000, 00 грн, 04.08.2022 у розмірі 1000,00 грн та вказані погашення здійснено на рахунок первісного кредитора АТ «Банк Кредит Дніпро». З розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018 визначена станом на 15.12.2021 (момент відступлення права вимоги) та становить 55404,52 грн, яка складається із: 34639,41 грн заборгованості за тілом кредиту, 3405,11 грн заборгованості за відсотками, 17360,00 грн заборгованості за комісією. Також, з довідки про заборгованість ТОВ «Цикл Фінанс» від 21.06.2024 вбачається, що заборгованість відповідача за кредитним договором № 22032000103563 від 27.12.2018 станом на 21.06.2024 становить 55404,52 грн, яка складається із: 34639,41 грн заборгованості за тілом кредиту, 3405,11 грн заборгованості за відсотками, 17360,00 грн заборгованості за комісією. Отже, позивачем ТОВ «Цикл Фінанс» не було враховано суму коштів у розмірі 4000,00 грн на погашення тіла кредиту, яка внесена відповідачем, а тому, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про зменшення суми боргу по тілу кредиту у розмірі 34 639,41 грн на суму 4 000,00 грн, які були внесені відповідачем вже після відступлення права вимоги на підставі договору факторингу №15/12/2021 від 15.12.2021, адже відступлення права вимоги здійснено без згоди боржника у відповідності до п. 6.2.3 Договору факторингу, а тому сплата відповідачем грошових коштів у сумі 4 000,00 грн первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно із ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а\~ прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями ч.1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином, позивач довів факт виникнення зобов`язальних правовідносин між сторонами, шляхом укладання кредитного договору № 22032000103563 від 27.12.2018 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] , а тому з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість за тілом кредиту та нарахованими відсотками за користування кредитом у загальному розмірі 34044,52 грн (30639,41 грн сума боргу за тілом кредиту та 3405,11 грн сума боргу за відсотками), оскільки матеріалами справи встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань відповідно до умов укладеного кредитного договору. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 17360,00 грн, суд зазначає наступне. Ч. 1\~ ст.\~ 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Як зазначено вище у рішенні, 23.12.2018 між АТ «Банк Кредит Дніпро» та [PERSON] було укладено кредитний договір, умовами якого визначено щомісячну комісію за обслуговування кредиту у розмірі 3,5 % від суми кредиту (п. 1.2 Кредитного договору) Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у розмірі 1738,00 грн в період, встановлений у графіку платежів (розрахунку загальної вартості кредиту для клієнта та реальної річної процентної ставки за цим договором). 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Положення ч.1, ч.2, ч. 5\~ ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Згідно із ч.2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Відповідно\~ до\~ п.\~ 5\~ Правил\~ про\~ споживчий\~ кредит\~ банк\~ надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил. Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит). Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості. Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом,\~ іншими\~ актами законодавства, а також договором про споживчий кредит. Згідно із ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 та у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21. У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Необхідність внесення плати за додаткові, супутні послуги банку, пов`язанні з розрахунково-касовим обслуговуванням, передбачена в розділі 4 «Графік платежів/розрахунок загальної вартості кредиту для клієнта та реальної процентної ставки» кредитного договору (колонка 8 графіка). Загальний розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування за період з 27.01.2019 по 27.12.2023 складає 104160,00 грн, зі сплатою щомісячної комісії у розмірі 1736,00 грн, є суттєвим порівняно із розміром кредиту, отриманого відповідачем (49600,00 грн), що вочевидь не можна визнати справедливим і розумним, та вносить істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживачу. При цьому в кредитному договорі не зазначено переліку додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). Враховуючи, що банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, то положення пункту 1.2 та розділу 4 Кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 та від 09 лютого 2024 року у справі № 337/3703/22. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по комісії в сумі 17360,00 грн. Щодо позовної вимоги про нарахування 3% річних та інфляційних втрат, необхідно зазначити наступне. Ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц, провадження №14-68цс18) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Ч. 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12,\~ від\~ 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що\~ після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 (справа №910/4518/16) не знайшла підстав для відступу від цього правового висновку. Одночасно Велика Палата Верховного Суду зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, у разі порушення позичальником зобов`язання з повернення кредиту настає відповідальність - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до ст. 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором. Тобто, твердження про те, що проценти за «користування кредитом» нараховуються не лише в межах строку кредитування, а й після спливу такого строку, тобто до моменту повного фактичного повернення кредитних коштів, свідчать про помилкове розуміння скаржниками правової природи процентів, які сплачуються позичальником у випадку прострочення грошового зобов`язання. Проценти, які можуть бути нараховані поза межами строку кредитування (чи після вимоги про дострокове погашення кредиту), є мірою цивільно-правової відповідальності та сплачуються відповідно до положень статті 625 ЦК України. У цій же постанові Велика Палата Верховного Суду, уточняючи свій правовий висновок, який викладений у постанові від 18.01.2022 (справа 910/17048/17), щодо нарахування процентів до дня фактичного повернення кредиту відповідно до умов кредитного договору, незалежно від закінчення строку дії кредитних договорів, вказала на те, що можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У разі порушення виконання зобов`язання щодо повернення кредиту за період після прострочення виконання нараховуються не проценти за «користування кредитом» (стаття 1048 ЦК України), а проценти за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України) у розмірі, визначеному законом або договором. Тому, лише після спливу визначеного договором строку кредитування позивач має право забезпечити свої права і інтереси на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та суму збитків з урахуванням індексу інфляції від простроченої суми боргу 34639,41 грн за період з 15.12.2021 по 23.02.2022. Водночас, позивач просить стягнути з відповідача 3% річних та суму збитків з урахуванням індексу інфляції від простроченої суми боргу 34639,41 грн за період з 15.12.2021 по 23.02.2022, тобто в межах строку кредитування, за який нараховуються проценти за користування кредитом у відповідності до ст. 1048 ЦК України, а не проценти за порушення грошового зобов`язання відповідно до ст. 625 ЦК України. Однак, суд не погоджується із обґрунтованістю заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних та інфляції, а саме: щодо наявності підстав їх нарахування саме за вказаний період з 15.12.2021 по 23.02.2022, оскільки згідно положень кредитного договору банк надає клієнту грошові кошти в розмірі 49 600,00 грн на строк - 60 місяців та кінцевою датою повернення 27.12.2023 та в свою чергу, прострочення виконання відповідачем почалось лише після 27.12.2023, коли закінчився строк на який позику було надано (п. 1.2 Кредитного договору), а сама позика не була повернута позивачу відповідачем. Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача 3% річних та суму збитків з урахуванням індексу інфляції за кредитним договором, що становить 199,30 грн та 1225,65 грн відповідно. Відповідач, обґрунтовуючи своє часткове визнання позовних вимог, просив дозволити йому сплачувати суму боргу, яка буде ухвалена рішенням суду, шляхом часткового внесення платежів, у зв`язку з незадовільною фінансовою спроможністю, разом з тим, жодних доказів у підтвердження обставин для застосування судом розстрочення сплати заборгованості до суду не подав. Однак, відповідач не позбавлений права, після набрання рішенням суду законної сили, звернутися до суду із заявою про відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду на підставі ст. 435 ЦПК України. У ч. 1ст. 435 ЦПК України закріплене положення, відповідно до якого, за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Згідно з ч. 3, 4 ст. 435 ЦПК України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами. За змістом ст. 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 Цивільного кодексу України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. У п 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 року, справа № 1-23/2009, щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно зі ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру та погодинної оплати. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. При обчисленні гонорару слід керуватися зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») (правовий висновок викладений у постанові Верховного суду від 03.02.2021 року у справі № 554/2586/16-ц). Представник позивача на підтвердження витрат на правову допомогу надала: копію договору про надання правничої допомоги №16/05 від 16.05.2023, копію додатку №1 до договору про надання правничої допомоги №16/05 від 16.05.2023, яким визначено вартість 1 год послуг адвоката у розмірі 1514,00 грн (50% прожиткового мінімуму для працездатних осіб), копію ордеру, копію свідоцтва, копію акту приймання-передачі наданих послуг №240 від 21.06.2024, згідно якої вартість послуг в рамках розгляду справи становить 7570,00 грн (5 годин та вартість однієї години становить 1514,00 грн), копію рахунку фактури №240 від 21.06.2024 про сплату адвокатських послуг на суму 7570,00 грн та копію платіжної інструкції №6358 від 21.06.2024 про сплату адвокатських послуг згідно рахунку №240 від 21.06.2024 в розмірі 7570,00 грн, відповідно до яких визначено розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 7570,00 грн (а.с. 11, 12, 21, 22, 25-26, 30-33, 34). Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015, п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009, п. 80 рішення у справі «Двойних проти України» від 12.10.2006, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004) заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Згідно правової позиції, викладеної в постанові Великої палати Верховного Суду від 19.02.2020 року у справі № 755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Неспівмірність витрат на правничу допомогу із передбаченими законом критеріями є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання, однак, від відповідача в порядку ч. 5 ст. 137 ЦПК України не надійшла заява про необґрунтованість витрат на правову допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Суд враховує правову позицію Верховного суду викладену у постановах від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19, від 25.05.2021 у справі № 910/7586/19, від 24.01.2022 у справі № 757/36628/16-ц, від 26.07.2022 у справі № 910/1209/21, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21 у постанові Верховного суду від 28.06.2023 року у справі № 463/2001/19, в яких зазначено, що зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: partial